АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року

м. Чернівці

cправа № 716/1105/22

провадження № 822/851/23-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Скулеби А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Горішньошерівецька сільська рада Чернівецького району Чернівецької області (правонаступник Шубранецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області),

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2023 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Сірик І.С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Горішньошерівецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області (правонаступник Шубранецька сільська рада Заставнівського району Чернівецької області) про захист права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Просив суд, визнати незаконними та скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані 05 листопада 2022 року, державним нотаріусом Заставнівської державної нотаріальної контори Чернівецької області Гоменюк Р.Й. на частку права на пайовий фонд, бланк свідоцтва серії .НМВ №341368, зареєстроване в реєстрі за № 655 та ОСОБА_3 на частку права на пайовий фонд, бланк свідоцтва серії НМВ №341369, зареєстроване в реєстрі за №657 (спадкова справа №189/2015).

Визнати незаконними договори купівлі-продажу майнового паю від 08 квітня 2021 року, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а також між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та анулювати їх.

Визнати неправомірною відмову Шубранецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 22 березня 2017 року, яка оформлена рішенням виконавчого комітету №3/3, а також від 19 жовтня 2020 року та від 11 листопада 2020 року у видачі ОСОБА_1 нових свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), взамін дублікатів свідоцтв про право власності на майновий пай, серії ЧВ №4/002569, виданого на ім`я ОСОБА_5 , на частку майна ТзОВ «Надія», в розмірі 2106 гривень та серії ЧВ №4/002568, виданого на ім`я ОСОБА_6 , на частку майна ТзОВ «Надія», в розмірі 3657 гривень та зобов`язати правонаступника Шубранецької сільської ради - Горішньошерівецьку сільську раду Чернівецького району Чернівецької області видати ОСОБА_1 нові свідоцтва про право власності на зазначені майнові паї (майнові сертифікати), замість виданих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дублікатів.

Витребувати з володіння ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 нерухоме майно - 353/1000 часток (що відповідає 328,57кв.м. площі) сіноскладу «літ.А.», загальною площею 930,80кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в решті частині реєстрації права власності на цей об`єкт за ОСОБА_2 скасувати. Вирішити питання про судові витрати.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Горішньошерівецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області (правонаступник Шубранецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області) про захист права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , в ході розгляду справи, не підтверджено дотримання порядку набуття права власності на нерухоме майно та не підтверджено обставин, які обгрунтовують позов щодо підтвердження наявності майна у незаконному володінні відповідачів, а також не може бути витребувано майно, яке не є індивідуально визначене.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що державним нотаріусом Заставнівської державної нотаріальної контори Чернівецької області Бурдейною Г.П., на підставі документів, які посвідчують право власності на спадкове майно, видано спірні свідоцтва про право на спадщину.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Зокрема, відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі суд, як підставу відмови, зазначив, що ОСОБА_1 не набув у передбачений законом спосіб права власності на спірне нерухоме майно, а також, що не може бути витребувано майно, яке не є індивідуально визначеним.

До вказаних висновків суд прийшов, всупереч встановленим обставинам, без врахування наявних в матеріалах справи доказів.

Зазначаючи в рішенні суду, що право власності на дане нерухоме майно підтверджується новими свідоцтвами, виданими замість старих, суд не взяв до уваги, що у позивача є нове свідоцтво на право власності, видане ОСОБА_1 , взамін свідоцтва ОСОБА_7 , яка була у списку пайовиків, яким було виділене спірне нерухоме майно, в рахунок пайового фонду.

Щодо придбанння у ОСОБА_7 її частки то, ОСОБА_1 було видано нове свідоцтво про право власності на майновий пай, як члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), серії ЧВ №4/002582, на частку у вартості майнового пайового фонду в розмірі 599 гривень, що відповідає праві власності на 33/1000 часток спірного сіноскладу.

Судом взагалі ця обставина не була вказана в рішенні суду, в той час, як докази набуття права власності є в матеріалах справи та досліджувалися судом.

Судом не було взято до уваги, що реєстрація права власності за ОСОБА_2 на сіносклад відбулася без підтвердження нею набуття такого права.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

09 лютого 2004 Шубранецькою сільською радою Заставнівського району ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як пайовикам ТзОВ «Надія», було видано свідоцтва про право власності члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнові сертифікати) на частки майнового паю, в частині нерухомого майна ТзОВ «Надія», відповідно номінальною вартістю 2106 гривень, серії ЧВ №003273 та номінальною вартістю 3657 гривень - серії ЧВ №003274.

20 червня 2005 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_1 належну йому частку майнового паю, в частині нерухомого майна ТОВ «Надія», номінальною вартістю 2106 гривень, а ОСОБА_6 продала свою частку майнового паю, в частині нерухомого майна ТОВ «Надія», номінальною вартістю 3657 гривень.

Право власності продавців засвідчене свідоцтвами, відповідно серії ЧВ №003273, №003274, виданих виконкомом Шубранецької сільської ради Заставнівського району, 09 лютого 2004 року.

Також факт відчуження зазначених майнових паїв, в частині нерухомого майна ТОВ «Надія» ОСОБА_1 підтверджується розписками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 01 серпня 2005 року.

Відповідно до протоколу засідання ліквідаційної комісії ТзОВ «Надія» с.Шубранець Заставнівського району від 04 серпня 2005 року, комісією було прийнято рішення про затвердження списку власників майнових паїв, які не переоформили свідоцтво про право власності на майновий пай та виділення їм в натурі конкретно визначеного майна, зокрема сіноскладу (інв. №8), розташованого в с. Шубранець вартістю 18000 гривень, відповідно до вартості їх паїв та передачу їхнього майна на збереження з правом користування та послідуючого викупу майнових паїв у їх власників ОСОБА_2

19 лютого 2014, у зв`язку із втратою оригіналів свідоцтв ОСОБА_6 та ОСОБА_5 звернулися до голови Шубранецької сільської ради ОСОБА_8 із заявами про видачу дублікатів свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ЧВ №4/003274 та серії ЧВ №4/003273, виданих Шубранецькою сільською радою 09 лютого 2014 року.

20 лютого 2014 року Шубранецькою сільською радою в особі Шубранецького сільського голови Павлюка О.Й. видано дублікати вказаних свідоцтв.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2018 року підтверджено законність видачі Шубранецькою сільською радою дублікатів свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, серії ЧВ №4/002569 на ім`я ОСОБА_5 , на частку майна ТзОВ «Надія», в розмірі 2106 гривень та серії ЧВ №4/002568 на ім`я ОСОБА_6 , на частку майна ТзОВ «Надія», в розмірі 3657 гривень.

Листом №135 від 11 серпня 2016 року Шубранецький сільський голова Кукульняк В.В. відмовив заявнику у видачі нових свідоцтв за безпідставністю. Вважаючи дану відмову незаконною, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права, як власника майнових паїв.

Постановою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 січня 2017 року визнано протиправною відмову Шубранецького голови Кукульняка В.В. у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу нових свідоцтв про право власності на викуплені майнові паї члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнові сертифікати). Даною постановою встановлено, що будь- яких перешкод у видачі ОСОБА_1 нових свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства не встановлено. Доказів, підтверджуючих перехід права власності на майнові паї в даному сіно складі від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2 суду не надано.

За повторним зверненням ОСОБА_1 від 22 лютого 2017 року, рішенням №3/3 виконавчого комітету Шубранецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 22 березня 2017 року відмовлено видати ОСОБА_1 нові свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), взамін вищезазначених свідоцтв.

Дані обставини слугували підставою для повторного звернення ОСОБА_1 до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірною відмову та зобов`язання Шубранецьку сільську раду вчинити дії, а саме, видати нові свідоцтва про право власності на викуплені майнові паї.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог позову, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Згідно із статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, а відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав

та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

Зі змісту наведених норм права та відповідно до усталеної судової практики право на позов (звернення до суду) в особи виникає лише тоді, коли її право, свободи чи інтереси порушені, невизнані або оспорюються.

Отже, право на звернення до суду за захистом наділена особа, зокрема, в разі порушення саме її прав, свобод чи інтересів.

Право на судовий захист забезпечується як правом на позов, так і правом на оскарження судового рішення.

Судом встановлено, що 20 червня 2005 ОСОБА_5 продав ОСОБА_1 належну йому частку майнового паю, в частині нерухомого майна ТОВ «Надія», номінальною вартістю 2106 гривень, а ОСОБА_6 продала свою частку майнового паю, в частині нерухомого майна ТОВ «Надія», номінальною вартістю 3657 гривень. Право власності продавців засвідчене свідоцтвами, відповідно серії ЧВ №003273, №003274 виданих виконкомом Шубранецької сільської ради Заставнівського району 09 лютого 2004 року.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до Шубранецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, щодо видачі нових свідоцтв на частку майнового паю, в частині нерухомого майна ТОВ «Надія», на підставі вищевказаних договорів.

Однак, Шубранецька сільська рада Заставнівського району Чернівецької області, всупереч вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про місцеве самоврядування» та Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 28 лютого 2001 року №177 відмовила у видачі нових свідоцтв на частку майнового паю, в частині нерухомого майна ТОВ «Надія».

Колегія суддів у цій справі враховує, що відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 року, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Отже, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади «правової процедури», яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019, Конституція України містить низку фундаментальних положень щодо здійснення державної влади, передбачених статтями 3, 5, 6, 8, 19 Основного Закону. Названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.

Тому, коли йдеться про реалізацію компетенції у межах дискреції суб`єктом владних повноважень, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій проведення такої перевірки із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Установлена правова процедура як складова частина принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 826/13000/18 та від 8 липня 2021 року у справі № 160/674/19.

Колегія суддів зазначає, що у сталій практиці ЄСПЛ принцип легітимних очікувань пов`язаний з розширеним тлумаченням поняття «майно». Зокрема, ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає, що поняття «майно» має автономне значення, яке є незалежним від офіційної класифікації у національному законодавстві і не обмежується правом власності на фізичні товари; деякі інші права та інтереси, які складають активи, також можуть розглядатися як «права на майно», і таким чином, як «майно»; питання, яке необхідно розглянути в кожному випадку, полягає в тому, чи обставини справи, якщо їх розглядати в цілому, надавали заявникові право власності на матеріально-правові інтереси, захищені статтею 1 Першого протоколу.

Так, у справі «Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium» (заява № 17849/91, п. 31) ЄСПЛ зазначив, що поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право.

У рішенні у справі «Kopecку v. Slovakia» (заява № 44912/98, п. 52) ЄСПЛ узагальнив висновок про належне правове підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування у наступний спосіб: якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «легітимне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. також рішення у справах: «Vilho Eskelinen and Others v. Finland», п. 94, заява № 63235/00 [25]; «Haupt v. Austria», п. 47, заява № 9816/82 [26]; «Radomilja and Others v. Croatia», п. 142, заява № 25376/06 [27]; «Draon v. France», п. 65, заяви № 1513/03, №11810/03 [28] та ін.).

Правова позиці ЄСПЛ щодо наявності достатнього правового підґрунтя для виникнення в особи легітимних очікувань неодноразово була застосована у національній судовій практиці.

Наприклад, у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 Велика палата Верховного Суду зауважила, що особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має легітимне очікування успішної реалізації її права вимоги у сенсі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Отже, ОСОБА_1 захищає свій майновий інтерес на спірне майно та набув легітимного очікування успішної реалізації свого права у сенсі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Аналогічний підхід у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 808/2337/16 та у постанові від 26 жовтня 2021 року справі № 160/5982/19.

Щодо витребування майна з чужого незаконного володіння

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому за змістом частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17).

Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.

Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Отже, на підтвердження наявності у нього суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач за віндикаційним позовом повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння, наявність майна в натурі у володінні відповідача та відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

На підтвердження наявності у позивача права власності на частину сіноскладу (інв. №8), розташованого в с. Шубранець, Заставнівського району, Чернівецької області та порушення такого права відповідачами у даній справі, шляхом незаконного заволодіння цим майном ОСОБА_1 посилається на укладені із ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , 20 червня 2005 року, договорів купівлі-продажу на належну останнім частки майнового паю, в частині нерухомого майна ТОВ «Надія», номінальною вартістю 2106 гривень та номінальною вартістю 3657 гривень. Право власності продавців засвідчене свідоцтвами, відповідно серії ЧВ №003273, №003274, виданих виконкомом Шубранецької сільської ради Заставнівського району, 09 лютого 2004 року.

Однак, предметом вказаних договорів є частка майнового паю, в частині нерухомого майна ТОВ «Надія», номінальною вартістю 2106 гривень та номінальною вартістю 3657 гривень, а не будівля сіноскладу літ «А», загальною площею 930,80 кв. м., розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

09 серпня 2021 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на будівлю сіноскладу літ «А», загальною площею 930,80 кв. м., розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Отже, на момент реєстрації права власності за ОСОБА_2 спірної будівлі, ОСОБА_1 не був законним власником чи титульним володільцем будівлі сіноскладу літ «А», загальною площею 930,80 кв. м., розташованої за адресою АДРЕСА_1 та таке майно не вибувало із його володіння у власність ОСОБА_2 .

Таким чином, ОСОБА_1 не доведено суду належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами обставин правомірності його вимог про витребування спірної будівлі з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , зокрема фактів, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно та незаконне вибуття такого майна саме з його володіння.

Установивши, що спірне майно не вибувало із власності ОСОБА_1 , станом на момент реєстрації права власності за ОСОБА_2 спірної будівні, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливість витребування майна на користь ОСОБА_1 , на підставі статті 388 ЦК України.

Щодо договорів купівлі продажу

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України). Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина друга цієї статті). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя тієї ж статті).

За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 923/196/20-ц.

Як убачається з матеріалів справи 08 квітня 2021 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договори купівлі-продажу частки майнового паю, в частині нерухомого майна ТзОВ «Надія», номінальною вартістю 3657 гривень та 2106 гривень.

На підставі вказаних договорів ОСОБА_2 звернулася до Горішньошерівецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області та отримала нові свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), серії ЧВ №4/4069, розмір паю 2881,5 гривень та серії ЧВ №4/4047, розмір паю 2881, 5 гривень, видані 16 липня 2021 ОСОБА_2 , про що зроблено записи у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай ТзОВ «Надія».

ОСОБА_2 скористалась своїм правом, відповідно до Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України №62 від 14 березня 2001 року, на виділення частки майнового паю, в частині нерухомого майна ТзОВ «Надія» в натурі.

09 серпня 2021 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на будівлю сіноскладу літ «А», загальною площею 930,80 кв. м., розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Частинами першою та другою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Отже, оскільки предметом договорів купівлі - продажу від 08 квітня 2021 року є частки майнового паю, які згодом трансформовані у частку нерухомого майна, а саме, будівлю сіно складу літ «А», загальною площею 930,80 кв. м., розташованої за адресою АДРЕСА_1 , а тому не можна застосувати реституцію.

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

Фактично уточнюючи висновок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої, третьої статті 1212 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, Об`єднана палата у згаданій постанові уточнила висновок, викладений в раніше ухваленій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20 таким чином: «Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом».

Щодо свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 05 листопада 2022 року державним нотаріусом Заставнівської державної нотаріальної контори Чернівецької області Бурдейною Г.П. на право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ТзОВ «Надія» та визнання неправомірними дій Шубранецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області щодо відмови у видачі нових свідоцтв.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

Способи захисту права, обрані позивачем повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права.

Отже, задоволення вимог позивача про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 05 листопада 2022 року державним нотаріусом Заставнівської державної нотаріальної контори Чернівецької області Бурдейною Г.П. на право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ТзОВ «Надія» та визнання неправомірними дій Шубранецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області щодо відмови у видачі нових свідоцтв, не відновить порушеного права ОСОБА_9 , а тому є не належним способом захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Будь-яких доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30 серпня 2023 року, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 24 листопада 2023 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна