РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2023 року

м. Рівне

Справа № 570/3572/22

Провадження № 22-ц/4815/424/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Єрьомкіна І.В. на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 січня 2023 року, ухвалене в складі судді Красовського О.О., повний текст рішення складено 21 січня 2023 року у справі № 570/3572/22,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок кримінального правопорушення.

Позов мотивований тим, що 13 жовтня 2020 року близько 11 год. 50 хв. водій автомобіля марки «Ford TRANSIT CONNECT», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 , проявив неуважність до дорожньої обстановки та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження та в період з 2021 року по 2022 рік проходила лікування, а в подальшому реабілітацію. За фактом дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) відкрито кримінальне провадження, яке в подальшому було закрито, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Вказує, що не зважаючи на відсутність складу кримінального правопорушення, їй завдано збитків, що складаються із витрат на медичні послуги у розмірі 9955,78 грн, та моральної шкоди в розмірі 100000 грн.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 січня 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок кримінального правопорушення відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов є недоведеним та необґрунтованим.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

Вказує, що отримала всю суму страхового відшкодування (регламентної виплати), що передбачена за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО-3956532.

Разом з тим, покликається на те, що правових підстав для проведення оплати різниці між виплаченими коштами і реально понесеними витратами у страхової компанії відсутні, а тому різниця має бути відшкодована за рахунок відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує доводи останньої, просить рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.

Установлено, що 13 жовтня 2020 року близько 11 год. 50 хв. за участю автомобіля марки «Ford TRANSIT CONNECT», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 трапилася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого пішоход ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження.

13.10.2020 року зареєстровано кримінальне провадження в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0004003 за ч.1 ст.286 КК України

08.12.2021 року винесено постанову про перекваліфікацію кримінального правопорушення у ЄРДР №0004003 на ч.2 ст.286 КК України.

Згідно з висновком експерта №1094 від 11.11.2021 року отримані ОСОБА_1 ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя. Дані тілесні ушкодження в своїй сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що є небезпечними для життя та здоров`я в момент їх заподіяння.

15.06.2022 року постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області, старшого лейтенанта поліції Павла Дуляницького, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 004003 від 13.10.2020 року, - закрито у зв`язку з відсутністю в діянні відповідача складу кримінального правопорушення, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

З пояснень представника позивача в суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 отримала страхове відшкодування у розмірі 76000 грн. за завдану шкоду в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п?ята статті 1187 ЦК України).

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України).

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначено, що «…Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20))».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (стаття 23 Закону).

Відповідно до статті 26-1 Закону страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що внаслідок ДТП їй завдано збитків, що складаються із витрат на медичні послуги у розмірі 9955,78 грн, та моральної шкоди в розмірі 100000 грн.

Установлено, що ОСОБА_1 отримала страхове відшкодування за фактом травмування, що сталося 13.10.2020 року від Приватного акціонерного товариства Українська страхова компанія Княжа вієнна іншуранс груп у загальному розмірі 78323,02 грн., з яких: 10593,27 грн. на лікування, 4000,08 грн. з приводу тимчасової втрати працездатності, 60000 грн. з приводу стійкої втрати працездатності, 3729,67 грн. моральної шкоди.

Окрім того, як стверджує в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вона отримала всю суму страхового відшкодування (регламентної виплати), що передбачена за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО-3956532.

Доказів того, що розмір заподіяної матеріальної та моральної шкоди позивачу внаслідок ДТП перевищив ліміт відповідальності страховика суду не надано, матеріали справи зворотнього не містять.

Апеляційний суд бере до уваги те, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».

У справі, яка переглядається суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для відшкодування шкоди за рахунок відповідача (власника транспортного засобу), оскільки ОСОБА_2 несе відповідальність лише у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування, чого не встановлено.

За таких обставин, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача, як власника транспортного засобу, який уклав відповідний договір страхування і сплачував страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що в діях водія автомобіля Ford TRANSIT CONNECT ОСОБА_2 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку зі скоєнням даної дорожньо-транспортної пригоди, не вбачається. ДТП сталася у зв`язку із порушенням саме потерпілою ОСОБА_1 вимог п.п.4.7, 4.8, 4.10, 4.14 Правил дорожнього руху.

Отже, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, при цьому врахував, що позивач отримала страхове відшкодування, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Висновки суду по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані позивачем належним чином.

За приписами частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За змістом статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Питання обов`язку доказування і подання доказів розкрито у статті 81 ЦПК України, стосовно того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Єрьомкіна І.В. залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 січня 2023 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 18 травня 2023 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.