Номер провадження: 22-ц/813/5236/23
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Лупши В.В.,

учасники справи: позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2022 року, ухваленого Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Середи І.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг,

в с т а н о в и в:

26 грудня 2019 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» звернулося до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Позов мотивовано тим, що 04 листопада 2019 року Приморським районним судом міста Одеси відмовлено у видачі судового наказу за заявою ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги та роз`яснено заявнику можливість звернення з вимогами у порядку позовного провадження.

Відповідачка ОСОБА_1 є споживачем послуг, які надає філія «Інфоксводоканал», що підтверджується оформленим особовим рахунком за № НОМЕР_1 .

Позивач надавав послуги водопостачання та водовідведення відповідачці за адресою: АДРЕСА_1 , за які вона відповідно до п.п. 20, 30 Правил повинна була своєчасно розрахуватись шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок позивача.

Нарахування відповідачці за надані послуги здійснювались відповідно до норм водопостачання, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 25 лютого 2010 року, та затверджених тарифів, а відповідачка, в свою чергу, користувалася такими послугами, проте оплату за надані послуги не здійснювала, внаслідок чого, утворилась заборгованість у розмірі 4066,08 гривень за період з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2019 рік, що підтверджується розрахунком суми боргу.

Посилаючись на те, що за період виникнення заборгованості між сторонами не існувало договірних відносин, але фактично такими послугами відповідачка користувалася та споживала, позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 4066,08 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_1 заперечувала проти позову, посилаючись на відсутність у позивача правових підстав для набуття прав виробника, постачальника холодної води та виконавця послуг з централізованого водопостачанні та водовідведення, оскільки статутні документи позивача не містять предмет діяльності надання житлово-комунальних послуг, для здійснення господарської діяльності у сфері централізованого водопостачання і водовідведення обов`язковим є отримання ліцензій, проте у Реєстрі акредитованих органів з оцінки відповідності лабораторії відсутні філія «Інфоксводоканал», крім того у позивача відсутні технологічні регламенти, які пройшли державну санітарно-епідеміологічну експертизу та отримали позитивний висновок. Крім того, вона вважає, що правонаступництво КП «Одесводоканал» було оформлено з порушенням діючого законодавства, оскільки рішення Одеської міської ради № 2038-ХХІV від 17 грудня 2003 року «Про затвердження проекту договору оренди цілісного майнового комплексу КП «Одесводоканал», на яке посилається позивач, не вважається належним правовстановлюючим документом і є неукладеним, оскільки відсутнє нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. Крім того, даний договір був укладений неналежною стороною, оскільки представляти інтереси територіальної громади м. Одеси повинно представництво з управління комунальною власністю Одеської міської ради.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2022 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 14 лютого 2023 року про виправлення описки позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» суму боргу за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 4066,08 грн. та судовий збір у розмірі 1921 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення незаконним, необґрунтованим та просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2022 року скасувати.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 128-130 ЦПК розглянув справу за її відсутності, не повідомивши її належним чином про дату, час та місце судового засідання.

Вказує, що в рішенні судом першої інстанції не зазначено мотивів, чому обставини та докази, які були надані відповідачем у відзиві та запереченнях і які були наявні в матеріалах справи, належним чином не досліджувалися та їм не була надана відповідна оцінка, не зазначено також підстави відхилення, судом не враховано, що розрахунок заборгованості не обґрунтований, а у позивача відсутній особовий рахунок, відкритий на її ім`я, тому твердження суду в цій частині не відповідають дійсності.

Вважає, що судом, за відсутності доказів, не встановлено факт надання послуг відповідачем у спірний період, кількість наданих послуг та споживання нею таких послуг, як і не встановлено факту направлення їй відповідачем відповідних рахунків для оплати послуг, які, на її думку, є належним засобом доказування вартості та обсягів наданих послуг у спірний період.

Також зазначає, що судом залишено поза увагою доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, зокрема, щодо неправомірного визначення рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 25 лютого 2010 року кількісних показників водоспоживання. Також не надано судом належної оцінки її доводам щодо неможливості надання житлово-комунальних послуг філією «Інфоксводоканал» згідно положення п. 2.1 Положення про філію.

Крім того, вказує, що Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 року № 190, на які суд посилався в рішенні, застосуванню у спірних правовідносинах не підлягають. Судом проігноровано відсутність технологічного регламенту у позивача, наявність якого є обов`язковою вимогою для отримання ліцензії для здійснення господарської діяльності в сфері централізованого водопостачання та водовідведення, про що нею було надано відповідний доказ.

Також скаржниця зазначила, що в суді першої інстанції в запереченнях на позов заявляла про пропуск позивачем строку позовної давності, що суд не врахував і стягнув заборгованість поза межами такого строку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» доводи скарги не визнало, рішення суду як законне та обґрунтоване просило залишити без змін, вказавши, що відповідно до п. 2.1 Положення про філію «Інфоксводоканал» предметом діяльності філії є надання послуг водопостачання та водовідведення в кількісних та якісних параметрах, 16 жовтня 2014 року НКРЕКП прийняло рішення про видачу ліцензії ТОВ «Інфокс» на здійснення господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення, недійсною ліцензія не визнавалася, також не визнавався недійсним і договір оренди між Одеською міською радою і позивачем про оренду цілісного майнового комплексу. Так само як і відсутнє рішення щодо неконституційності НКРЕКП, який встановлює тарифи для підприємств, які здійснюють діяльність з надання послуг з водопостачання та водовідведення по всій Україні.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 15 лютого 1992 року затверджено Правила користування комунальним водопроводом та каналізацією у м. Одесі, у додатку № 1 визначені норми водопостачання, які у подальшому доповнені рішення № 30 від 25 лютого 2010 року.

Щодо відсутності договору між сторонами, позивач зазначив, що це не є підставою для звільнення відповідачки від оплати послуг, крім того, відповідачка не спростовує твердження, що вона отримувала послуги, надані позивачем у повному обсязі. Тобто відповідачка не надала жодних доказів на спростування обставин, вказаних у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» здійснює послуги водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка за вказаною адресою отримує і споживає надані послуги, за вказаною адресою відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 (а.с. 23) .

Відповідно до п. 2.1 Положення про філію «Інфоксводоканал» предметом діяльності філії є надання послуг водопостачання та водовідведення в кількісних та якісних параметрах, 16 жовтня 2014 року НКРЕКП прийняло рішення про видачу ліцензії ТОВ «Інфокс» на здійснення господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення, недійсною ліцензія не визнавалася, також не визнавався недійсним і договір оренди між Одеською міською радою і позивачем про оренду цілісного майнового комплексу.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 15 лютого 1992 року затверджено Правила користування комунальним водопроводом та каналізацією у м. Одесі, у додатку № 1 визначені норми водопостачання, які у подальшому доповнені рішення № 30 від 25 лютого 2010 року.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд мотивував своє рішення тим, що, враховуючи надання послуг позивачем та їх отримання відповідачем, наявні підстави для стягнення з відповідачки заборгованості за надані позивачем житлово-комунальні послуги у розмірі 4066,08 грн за період з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2019 року.

Перевіривши доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідачки ОСОБА_1 судом першої інстанції про дату, час та місце розгляду справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Особа вважається належним чином повідомленою, якщо зафіксовано факт отримання нею судової повістки, її відмови в отриманні повістки з додержанням правил доставки та вручення судових повісток або в засобах масової інформації надруковано оголошення про виклик.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи повинно проводитися відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.

За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Судом в порядку ч. 6, 7 ст. 187 ЦПК України отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідачки як фізичної особи.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд зазначив, що відповідачка у судове засідання не з`явилася, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справу шляхом направлення судової повістки у вигляді смс-повідомлення на вказаний нею номер телефону, із клопотаннями не зверталася. Крім того, суд зазначив, що вся інформація про розгляд справи міститься на сайті Судової влади України, є загальнодоступною.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 14 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та призначено до розгляду цивільну справу на 13 квітня 2022 року о 14- й год, яке було відкладено у зв`язку з відсутністю доказів належного повідомлення відповідачки. Наступні судові засідання, призначені 04 серпня 2022 року, 28 вересня 2022 року, 27 жовтня 2022 року, також були відкладені через неможливість повідомлення учасників процесу про розгляд справи (а.с. 199, 201, 207, 212).

Судом першої інстанції 22 листопада 2022 року було направлено SMS-повідомлення ОСОБА_1 про виклик до суду на 13 грудня 2022 року на 12-ту, на номер мобільного телефону, який зазначений відповідачкою в зустрічній позовній заяві як номер засобів зв`язку із відповідачкою. Натомість, заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення ОСОБА_1 до суду не подавала.

Як наголосив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 31 січня 2023 року по справі № 693/812/21, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення, - позиція Верховного Суду.

Наявну у справі довідку про доставку SMS не можна вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, оскільки згідно пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом Учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом роздрукування та заповнення Учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

У матеріалах справи відсутня заява відповідачки ОСОБА_1 про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення.

В матеріалах справи також відсутні докази про те, що суд першої інстанції надсилав відповідачці судову повістку поштою рекомендованим листом із повідомленням про судове засідання як на 13 грудня 2022 року о 12- й год, так і на 23 грудня 2022 року день ухвалення судом рішення.

За таких обставин, слід вважати, що відповідачка не була належним чином, у встановленому законом порядку, повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги щодо суті ухваленого рішення, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на закріплені ЦПК України засади судочинства змагальність та диспозитивність, саме на позивачеві лежав процесуальний обов`язок довести вказані обставини.

Згідно зі ст.16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" - послуга по централізованому водопостачанню надається своєчасно, безперервно, належної якості та підлягає оплаті. Статтею 22 цього Закону передбачено, що споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів та послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Пунктом 4.3 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 року № 190 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) забороняється будь-яке самовільне приєднання об`єктів водоспоживання до діючих систем централізованого водопостачання та водовідведення (включаючи приєднання до будинкових вводів, внутрішньо будинкових мереж або до мереж споживачів).

Пунктом 3.2 Правил передбачено, що водокористування вважається безобліковим, якщо споживач самовільно приєднався до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення або самовільно користується ними.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

Таким чином, відсутність укладеного між сторонами договору, за наявності надання послуг позивачем та їх отримання відповідачем - не звільняє відповідача від сплати заборгованості за надані послуги. Тобто, відповідач отримує надані позивачем послуги, а позивач надав та продовжує надавати вказані послуги, матеріали справи не містять звернення відповідача у встановленому законом порядку з претензіями до позивача з приводу кількісних та якісних показників отриманих послуг.

Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати послуг.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15-а, згідно з якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі, а також в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц, висновки яких враховуються судом на підставі ч.6 ст. 263 ЦПК України, по даній справі.

Статтею 162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Відповідно до ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачка за надані послуги грошові кошти не сплачувала, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 4066,08 грн за період з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2019 року. Це підтверджується розрахунком заборгованості, наданим суду позивачем.

Довід апеляційної скарги щодо необґрунтованості розрахунку позивача не спростований належним чином наданням іншого розрахунку або зазначення, в чому саме полягає неправильність розрахунку, застосованих для цього тарифів, тощо.

Як помилковим є і посилання заявниці на відсутність в особового рахунку її прізвища, оскільки нею не заперечується, що вона отримує послуги саме за вказаною адресою.

Відповідно до п. 2.1 Положення про філію «Інфоксводоканал» предметом діяльності філії є надання послуг водопостачання та водовідведення в кількісних та якісних параметрах, 16 жовтня 2014 року НКРЕКП прийняло рішення про видачу ліцензії ТОВ «Інфокс» на здійснення господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення, недійсною ліцензія не визнавалася, також не визнавався недійсним і договір оренди між Одеською міською радою і позивачем про оренду цілісного майнового комплексу. Так само як і відсутнє рішення щодо неконституційності НКРЕКП, який встановлює тарифи для підприємств, які здійснюють діяльність з надання послуг з водопостачання та водовідведення по всій Україні.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 15 лютого 1992 року затверджено Правила користування комунальним водопроводом та каналізацією у м. Одесі, у додатку № 1 визначені норми водопостачання, які у подальшому доповнені рішення № 30 від 25 лютого 2010 року.

Щодо відсутності договору між сторонами, позивач зазначив, що це не є підставою для звільнення відповідачки від оплати послуг, крім того, відповідачка не спростовує твердження, що вона отримувала послуги, надані позивачем у повному обсязі. Тобто відповідачка не надала жодних доказів на спростування обставин, вказаних у позові.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 також зроблено висновок, що "споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі".

Аналогічний висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 904/7183/17 та в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16.

У справі, що переглядається, матеріалами справи підтверджено та доводами апеляційної скарги не спростовано факт надання позивачем та отримання відповідачкою послуг водоканала як різновиду житлово-комунальних послуг, порушення строків та розміру їх оплати, а також відсутність актів-претензій або інших доказів щодо надання позивачем послуг неналежної якості чи не в повному обсязі, тому слід зробити висновок про наявність правових підстав для задоволення первісного позову й стягнення з відповідачки заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг.

Вказана практика Верховного Суду у справах про стягнення за житлово-комунальні послуги за умови відсутності договору є сталою.

Законність надання ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» послуг та здійснення ними господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення та надання ним послуг ОСОБА_1 , які нею споживалися у повному обсязі, що має наслідком їх оплату, не спростована заявницею.

Довід апеляційної скарги про залишення судом поза увагою неправомірність визначення рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 25 лютого 2010 року кількісних показників водоспоживання, то таке не є предметом розглядуваної справи, а є самостійним предметом оскарження.

Відповідні докази по справі відсутні.

Отже, вказане не спростовує обґрунтованості позовних вимог.

Проте, слушними є доводи апеляційної скарги про неврахування судом поданої нею вчасно разом із першою заявою по суті справи у відзиві заяви про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Отже, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Частиною п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд визнає причини пропуску позовної давності поважними з ініціативи та за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19/.

Заявляючи вимоги про стягнення заборгованості за період з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2019 року, позивач звернувся із позовом до суду 26 грудня 2019 року (а.с. 1 т. 1).

Клопотання про поновлення йому пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду із позовом та відповідних доказів суду не надано.

Оскільки Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (п. 38 постанови) зазначила, що не перериває позовну давність подання заяви про отримання судового наказу у порядку наказного провадження, то звернення позивача за видачею судового наказу про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за вказані послуги та відмова суду у видачі наказу 04 листопада 2019 року не перериває такої.

Отже, обґрунтованою є заява відповідачки про застосування до правовідносин сторін строку позовної давності за період з жовтня 2016 по грудень 2016 року включно як такий, що не охоплюється трирічним строком позовної давності.

Вказане є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в наведеній частині.

Натомість в іншій частині про стягнення заборгованості з січня 2017 року по 30 вересня 2019 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 3744,91 грн є обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Допущені судом порушення норм процесуального права внаслідок розгляду справи за відсутності неналежно повідомленої відповідачки про дату, час і місце засідання, на що вона посилається у своїй скарзі, а також неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, у відповідності до п. 3, 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованості за надані позивачем житлово-комунальні послуги у розмірі 3744,91 грн за період з 01 січня 2017 року по 30 вересня 2019 року та відмови у задоволенні позову в іншій частині за період з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2016 року за пропуском строку позовної давності.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви до сплати належало 1921 грн, проте згідно платіжного доручення сплачено позивачем 1728,90 грн, у той час, коли підлягало до сплати 1921 грн. Квитанція про сплату заявником за подання заяви про видачу судового наказу у розмірі 192,10 грн, який мав би враховуватися у відповідності до вимог ст. 164 ЦПК України, в матеріалах справи відсутня.

За подання апеляційної скарги відповідачка звільнена ухвалою суду від сплати судового збору.

Позовні вимоги задоволено на 92,10%.

Тому з відповідачки на користь позивача належить відшкодувати за подання позовної заяви 1769,26 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог, проте оскільки наявні докази сплати лише 1728,90 грн, то таке стягнення обмежується вказаною сумою.

З позивача на користь відповідачки належить до стягнення за подання частково задоволеної апеляційної скарги 227,63 грн.

Тому з урахуванням взаємозаліку з відповідачки на користь позивача належить до стягнення 1501,30 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» (, місце знаходження: 65039, м. Одеса, вул. Басейна, 5) суму боргу за оплату житлово-комунальних послуг за період з січня 2017 року по вересень 2019 року включно у розмірі 3744,91 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» (, місце знаходження: 65039, м. Одеса, вул. Басейна, 5) судовий збір у розмірі 1501,30 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 21 листопада 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко