Справа № 643/3444/22
Провадження № 2/643/128/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Семенової Я.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Степанюк Д.Р.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Ткаченко Є.О.,

представника третьої особи адвоката Семенової О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 , яку в подальшому уточнила та в якій остаточно просить визнати договір купівлі-продажу автомобіля MITSUBISHI COLT, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 , укладений між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , 04.09.2012, дійсним.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивач зазначила, що 04 вересня 2012 року вона продала ОСОБА_2 автомобіль MITSUBISHI COLT, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 , за 81 000,00 гривень. У зв`язку з відсутністю у ОСОБА_2 коштів на перереєстрацію автомобіля, вони домовилися оформити угоду довіреністю на право повного розпорядження автомобілем від 04.09.2012, яку було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Варніковою К.В., зареєстровано в реєстрі за №3175. Посилалася, що вона придбала вказаний транспортний засіб ще до шлюбу з ОСОБА_3 , а саме 17.12.2008, а тому вказаний автомобіль був її приватною власністю, що підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області від 24.09.2022 №31/20/1-429. Проте продаж автомобіля здійснила вже перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Після продажу 04.09.2012 належного їй на праві власності автомобіля MITSUBISHI COLT, державний номерний знак НОМЕР_1 , 05.09.2012 вона придбала новий автомобіль КІА RІО, що підтверджується нею довідкою регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області від 21.09.2022, а згодом, продала й цей автомобіль. Зазначила, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.08.2021 шлюб, зареєстрований між нею та ОСОБА_3 було розірвано, а в вересні 2022 року вона отримала від колишнього чоловіка позовну заяву про поділ майна подружжя, в якій ОСОБА_3 зазначає як об`єкт поділу майна подружжя автомобіль КІА RІО, не дивлячись на те, що джерелом походження коштів на придбання вказаного автомобілю були грошові кошти, отримані нею від відчуження автомобілю MITSUBISHI COLT, державний номерний знак НОМЕР_1 , який вона придбавала ще до укладення шлюбу з ОСОБА_3 . Посилалася, що відповідач у справі ОСОБА_2 підтвердив факт придбання автомобіля MITSUBISHI COLT, про що склав письмову заяву від 04.10.2022, в якій особисто підтвердив, що фактично купив в неї автомобіль та сплатив їй за його придбання 81 000,00 гривень. Оскільки її колишній чоловік ОСОБА_3 у справі про поділ майна подружжя заперечує обставини продажу нею автомобіля MITSUBISHI COLT ОСОБА_2 , вона вимушена у даному цивільному провадженні доводити факт дійсності укладеного договору купівлі продажу даного автомобіля. Посилалася, що при видачі нею 04.09.2012 нотаріально посвідченої довіреності на ім`я ОСОБА_2 , ними був прихований інший правочин, який вони насправді вчинили, а саме договір купівлі-продажу транспортного засобу MITSUBISHI COLT. За цією угодою, як на це посилається позивач, ОСОБА_2 передав їй грошові кошти в розмірі 81 000,00 гривень, що підтверджується його особистою заявою, а вона передала йому вказаний транспортний засіб, реєстраційне свідоцтво на нього та генеральну довіреність з правом відчуження вказаного автомобіля. Зазначила, що за вказаних обставин між нею та ОСОБА_2 04.09.2012 був укладений удаваний правочин доручення, під яким в дійсності вони уклали договір купівлі-продажу спірного автомобіля. За вказаних обставин, просить суд задовольнити пред`явлені нею до ОСОБА_2 позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позов не надав, з будь-якими клопотаннями та заявами до суду не звертався.

24 січня 2023 року ОСОБА_3 в особі представника адвоката Семенової О.Г. звернувся до суду із заявою про його залучення до участі у даній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В обґрунтування поданої заяви посилався, що Октябрським районним судом м. Полтави розглядається цивільна справа за його позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в ході розгляду якої ОСОБА_1 намагається уникнути розподілу спільно набутого майна подружжя, надаючи недостовірні докази того, що кошти, які були витрачені на придбання ними спільного майна (автомобіля), є її особистими коштами від продажу 10 років тому автомобіля MITSUBISHI COLT, державний номерний знак НОМЕР_1 . Оскільки даний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був пред`явлений з метою зібрати докази для справи про поділ майна подружжя, яка розглядається Октябрським районним судом м. Полтави, розгляд даної справи безпосередньо стосується його прав та інтересів, а тому просить залучити його до участі у справі як третьою особу.

25 січня 2023 року від позивача ОСОБА_1 на адресу суду надійшли заперечення на заяву ОСОБА_3 про його вступ у справу як третьої особи, в яких позивач посилається на те, що усі викладені ОСОБА_3 в заяві про вступ у справу третьої особи обставини є голослівними, не відповідають дійсності, не ґрунтуються на вимогах закону та спрямовані на порушення її прав та законних інтересів.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 скористався процесуальним правом на подання пояснень третьої особи щодо позовної заяви, які подав 17 лютого 2023 року. У поясненнях просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування обраної позиції посилався, що у 2012 році від ОСОБА_1 у їх спільний сімейний бюджет жодних коштів не надходило, автомобіль КІА RІО, на який, за твердженням позивачки, були витрачені її власні кошти, був придбаний за спільно набуті ними у шлюбі кошти, оскільки покупка вказаного автомобілю планувалася ними заздалегідь. На думку третьої особи, даний позов позивачкою пред`явлений з метою зменшити суму для відшкодування у справі про поділ спільного майна подружжя, яка перебуває в провадженні Октябрського районного суду м. Полтави. Як про це зазначає ОСОБА_3 , довіреність свідчить про те, що автомобіль MITSUBISHI COLT був переданий ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в експлуатацію та розпорядження, а не у власність, і лише 13 квітня 2019 року власник даного автомобіля змінився з ОСОБА_1 на іншу особу, а ні у 2012 році, як про це зазначає позивачка. Звертав увагу, що зі змісту довіреності від 04.09.2012 зі строком її дії до 04.09.2019, вбачається, що ОСОБА_1 уповноважувала ОСОБА_2 , ОСОБА_4 або ОСОБА_5 лише на вчинення дій щодо автомобіля MITSUBISHI COLT від її імені, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу MITSUBISHI COLT, державний номерний знак НОМЕР_1 , за ОСОБА_2 , позивачкою не надано. Посилався, що 04.09.2012 вказаний автомобіль не був проданий, а був переданий у користування особам, зазначеним у довіреності, жодних коштів до їх з позивачкою сімейного бюджету від продажу такого транспортного засобу не надходило. Зазначив, що ОСОБА_1 не надано доказів порушення її прав відповідачем та не обґрунтовано, як обраний нею спосіб захисту допоможе в поновленні її порушених прав, зауважував, що чинним законодавством не передбачений такий спосіб захисту, як визнання договору дійсним. Серед іншого, звертав увагу, що позивачкою пропущений строк позовної давності на звернення до суду, визначений вимогами цивільного законодавства України у три роки, тому просив застосувати позовну давність до позовних вимог позивачки.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, позивачці встановлювався строк для усунення недоліків позовної заяви 10 днів з дня вручення копії ухвали.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2022 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2023 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2023 року заяву представника третьої особи ОСОБА_3 - адвоката Семенової О.Г. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено. Забезпечено участь представника третьої особи адвоката Семенової О.Г. у судовому засіданні по даній цивільній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми «Easycon».

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2023 року підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи. Задоволено клопотання позивачки ОСОБА_1 про виклик та допит як свідка ОСОБА_6 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 травня 2023 року, постановленою поза межами судового засідання, заяву ОСОБА_2 про розгляд справи за його відсутності та визнання позову, направлену на електронну поштову адресу суду, повернуто ОСОБА_2 , як таку, що не підписана електронним цифровим підписом.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 травня 2023 року, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, прийнято відмову позивачки ОСОБА_1 від допиту раніше заявленого нею свідка - ОСОБА_6 .

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суду не повідомив. Процесуальним правом на подання відзиву не скористався, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності та за участю його представника адвоката Семенової О.Г., у поданій заяві просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки.

Суд, враховуючи позицію позивачки, представника позивачки та представника третьої особи, які не заперечували проти судового розгляду справи за відсутністю належним чином сповіщених про дату, час і місце розгляду справи відповідача та третьої особи, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутністю вказаних учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Ткаченко Є.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити та пояснили про обставини справи, як про них викладено у пред`явленому позові.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 адвокат Семенова О.Г. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, викладених у поясненнях третьої особи щодо позовної заяви.

Суд, вислухавши вступне слово позивачки, представника позивачки - адвоката Ткаченко Є.О., представника третьої особи - адвоката Семенової О.Г., дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Як убачається з матеріалів справи, 04 вересня 2012 року ОСОБА_1 видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Варніковою К.В., зареєстровано в реєстрі № 3175, якою уповноважила діяти окремо: ОСОБА_2 та/або ОСОБА_4 та/або ОСОБА_5 , експлуатувати та розпоряджатися (керувати, продати, застрахувати, за ціну та на умовах на власний розсуд), слідкувати за технічним станом і проводити поточний ремонт належним їй, ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , виданого ВРЕР №1 ГУМВСУ Харків 17.12.2008 автомобіля марки MITSUBISHI COLT, рік випуску 2008, кузов - НОМЕР_2 , державні номери НОМЕР_1 (а.с. 7, 25).

Згідно з відомостями, наданими Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Харківській області (філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центра МВС за №31/20/1-429 від 24.09.2022, транспортний засіб MITSUBISHI COLT, рік випуску 2008, червоного кольору, № кузова НОМЕР_2 , державні номери НОМЕР_1 , придбаний в торгівельній організації (ТСЦ 6341), з 17 грудня 2008 року зареєстрований за ОСОБА_1 (а.с. 26-27).

13 квітня 2019 року транспортний засіб MITSUBISHI COLT, рік випуску 2008, червоного кольору, № кузова НОМЕР_2 , перереєстрований на ОСОБА_7 . Перереєстрація автомобіля проводилася 13 квітня 2019 року у ТСЦ №6350 (на правах відділу, м. Харків) РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області на підставі договору купівлі-продажу №6350/2019/1413657, засвідченого у ТСЦ, в договорі вказана вартість транспортного засобу 40 000 гривень, що знаходить своє підтвердження відомостями, наданими Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Харківській області (філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центра МВС за №31/20/1-429 від 24.09.2022 (а.с. 26-27).

Таким чином знаходить своє підтвердження обставина того, що належний з 17 грудня 2008 року на праві власності ОСОБА_1 вказаний вище транспортний засіб був відчужений 13 квітня 2019 року на користь ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу №6350/2019/1413657.

Зі змісту наданої позивачем заяви від 04 жовтня 2022 року вбачається, що ОСОБА_2 цією заявою підтверджує, що 04.09.2012 купив у ОСОБА_1 автомобіль MITSUBISHI COLT, рік випуску2008, кузов НОМЕР_2 , за ціною 81 000 гривень. Фактичний договір купівлі-продажу було замінено дорученням, у зв`язку з відсутністю в нього коштів на переоформлення автомобіля, гроші за нього сплатив в день доручення, згодом продав третій особі (а.с. 11, 31).

Так, надаючи оцінку вказаній вище заяві, суд зважає на те, що достовірно встановити обставини того, що вона написана саме ОСОБА_2 , не передбачається за можливе, позаяк справжність підпису особи у даній заяві не засвідчена у встановленому законом порядку. Сам ОСОБА_2 , відповідач у справі, в судове засідання жодного разу не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Позивачем клопотання про виклик та допит ОСОБА_2 як свідка не заявлялося, питання щодо письмового опитування відповідача як свідка, що унормовано положеннями ст. 93 ЦПК України, у першій заяві по суті справи позивачкою не порушувалося, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи від позивачки не надходило. А відтак, про обставини того, що надану суду заяву було написано саме ОСОБА_2 можна лише припускати, а, відповідно до вимог ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, як це закріплено вимогами ч. 4 ст. 12 ЦПК України.

Більш того, суд звертає увагу на те, що така заява ОСОБА_2 датована 04 жовтня 2022 року, тобто вона була складена через 10 років і один місяць після того, як ОСОБА_1 видавалася довіреність, якою вона уповноважувала, серед іншого, розпоряджатися належним їй на праві власності автомобілем як ОСОБА_2 , так і двох інших осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та після того, як автомобіль MITSUBISHI COLT, 2008 року випуску, вже 3 роки та 6 місяців перебував у власності іншої особи - ОСОБА_7 (з 13 квітня 2019 року).

Підстави вважати, що саме ОСОБА_2 13 квітня 2019 року відчужив автомобіль MITSUBISHI COLT на користь ОСОБА_7 та отримав кошти на власну користь - відсутні, позаяк на момент відчуження даного автомобіля його власником була ОСОБА_1 , яка могла розпорядитися ним на власний розсуд, або від її імені на підставі довіреності могли вчинити дії з відчуження вказаного транспортного засобу два інших її повірених ОСОБА_4 або ОСОБА_5 та передати отримані грошові кошти від реалізації автомобіля ОСОБА_1 , як власнику. Поряд з цим, позивачкою клопотання про витребування з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області відомостей щодо сторін договору купівлі-продажу №6350/2019/1413657 від 13.04.2019, засвідченого у ТСЦ, за наслідками укладення якого право власності на вказаний вище автомобіль перейшло до ОСОБА_7 , не заявлялося, а, згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

З огляду на викладене, обставини відчуження ОСОБА_1 04 вересня 2012 року на користь ОСОБА_2 належного їй на праві власності автомобіля MITSUBISHI COLT, 2008 року народження, не знаходять свого підтвердження належними, допустимими та достовірними доказами, а відтак, підстави стверджувати, що 04 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був насправді укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля, - відсутні.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

У статті 34 Закону України «Про дорожній рух» встановлено обов`язкову державну реєстрацію, перереєстрацію, облік транспортних засобів та їх власників, що здійснюються відповідними підрозділами Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з державною реєстрацією договорів, предметами яких є транспортні засоби, здійснюється на підставі Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388).

Пунктом 8 Порядку № 1388 визначено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу.

Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Переобладнання (крім переобладнання для роботи на газових паливах), відчуження, передача права користування і (або) розпорядження придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах Державтоінспекції, не допускається.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Згідно з пунктом 12 Порядку № 1388 здійснення оптової та роздрібної торгівлі засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200), оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України

(далі - МВС України).

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС України або Держпродспоживслужбі, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС України видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держпродспоживслужбою - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі (пункт 17 Порядку № 1200).

Враховуючи викладене, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Тобто законом встановлено умови щодо форми укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, внаслідок якого відбувається правомірний перехід права власності на таке майно.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові, прийнятій 02 листопада 2022 року по справі № 589/1343/20, провадження № 61-21127св21.

Наведене також відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах: від 27 грудня 2019 року у справі № 607/14107/17 (провадження № 61-48261св18), 17 жовтня 2019 року у справі № 380/11122/16 (провадження № 61-30234св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 761/18330/15-ц (провадження № 61-18861св18), від 28 листопада 2018 року у справі № 662/397/17 (провадження № 61-24913св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 757/488/16-ц (провадження № 61-23233св18), від 20 червня 2018 року у справі № 682/2009/16-ц (провадження № 61-19946св18).

Серед іншого, суд бере до уваги, що сутність та правова природа цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносини, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Результат аналізу зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові, прийнятій 27 грудня 2019 року по справі № 607/14107/17, провадження № 61-48261св18.

Так, матеріалами справи знаходить своє підтвердження обставина того, що після видачі ОСОБА_1 04 вересня 2019 року довіреності на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спірний автомобіль не було знято з обліку в уповноваженому органі МВС України та зареєстровано за ОСОБА_2 .

Доказів на доведення того, що після 04 вересня 2012 року що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було оформлено договір купівлі-продажу автомобіля у формі, визначеній законом, матеріали справи не містять, з чого слідує, що ОСОБА_2 права власності на спірний транспортний засіб не набув та до 13 квітня 2019 року (дня відчуження спірного автомобіля у власність ОСОБА_7 ) власником вказаного автомобіля продовжувала бути ОСОБА_1 , позивач у справі.

Що стосується посилань представника позивача в судовому засіданні на прийняту Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постанову від 26 квітня 2023 року по справі № 569/20334/21, провадження № 61-474св23, в якій Верховний Суд зазначає про момент виникнення права власності на рухому річ, суд зважає на таке.

Так, як дійшов висновку у вказаній постанові Верховний Суд, що «положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу».

Далі Верховний Суд зазначає, що «аналіз матеріалів справи свідчить, що у пункті 3.3. договору купівлі-продажу №РН-0000364 від 07 квітня 2019 року автомобіля марки «Renault Kangoo», укладеного між продавцем та покупцем, передбачено, що «перехід права власності на товар, а також ризиків випадкового знищення та пошкодження товару відбувається в момент прийняття товару та підписання видаткової накладної», в матеріалах справи міститься акт прийому-передачі транспортних засобів від 07 квітня 2019 року, за таких обставин, апеляційний суд не звернув уваги на умови договору купівлі-продажу № РН-0000364 від 07 квітня 2019 року, та зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні позову».

Тобто, у даній справі, яка переглядалася Верховним Судом в касаційному порядку, йдеться про перехід права власності на автомобіль з моменту його фактичної передачі за умови, якщо про це сторонами погоджено в укладеному у встановленому законом порядку договорі купівлі-продажу автомобіля. А, враховуючи, що в ході судового розгляду обставини укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу автомобіля MITSUBISHI COLT, 2008 року випуску, не знайшли свого підтвердження жодними доказами, то наведена представником позивача практика Верховного Суду у даному випадку є нерелевантною та, як наслідок, підстави посилатися на виникнення в ОСОБА_2 права власності на вказаний автомобіль за відсутності його реєстрації останнім у відповідних органах, відсутні.

Серед іншого, з приводу пред`явлених позивачкою позовних вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу суд враховує такі висновки Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, яких він дійшов в постанові, прийнятій 16 лютого 2022 року по справі № 522/6709/19, провадження № 61-3415св21.

Так, юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (пункт 3 частини першої статті 208 ЦК України).

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (абзац 1 частини першої статті 218 ЦК України).

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (абзац 2 частини першої статті 218 ЦК України).

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним (частина друга статті 218 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16-ц (провадження № 61-9087св21) зазначено, що «визнання дійсним дво- чи багатостороннього правочину (конвалідація) на підставі частини другої статті 218 ЦК України норми допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми без нотаріального посвідчення зумовлює їх нікчемність). Конвалідація, згідно частини другої статті 218 ЦК України, можлива за наявності таких умов: 1) вчинення однією стороною правочину дії, зокрема спрямованої на виконання правочину; 2) підтвердження вчинення цієї дії іншою стороною, зокрема шляхом прийняття виконання. Визнання дійсним дво- чи багатостороннього правочину (конвалідація) на підставі частини другої статті 218 ЦК України є окремим способом захисту і висновок суду про визнання дійсним має міститися і як в мотивувальній, так і в резолютивній частині судового рішення.

Визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність)».

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Формулювання, що його «вчинено сторонами», породжує висновок, що він може бути лише дво- або багатостороннім правочином. Між тим не виключається, що й односторонній правочин буде удаваним. Проте якщо застосовувати конструкцію удаваності до одностороннього правочину, то удаваний та прихований мають бути односторонніми правочинами.

У справі, що переглядається, суди при задоволенні позовної вимоги про визнання дійсним договору не врахували, що: нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону; визнання дійсним дво- чи багатостороннього правочину (конвалідація) на підставі частини другої статті 218 ЦК України норми допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми без нотаріального посвідчення зумовлює їх нікчемність); визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність); якщо застосовувати конструкцію удаваності до одностороннього правочину, то удаваний та прихований мають бути односторонніми правочинами.

З огляду на наведене та, враховуючи, що 04 вересня 2012 року ОСОБА_1 було вчинено односторонній правочин (представництво за довіреністю), то й прихований правочин може бути лише одностороннім правочином, а договір купівлі-продажу є двостороннім правочином, а тому правові підстави для задоволення позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним відсутні.

Що стосується письмових пояснень свідка ОСОБА_6 , які 11 травня 2023 року надійшли на електронну поштову адресу Московського районного суду м. Харкова, то суд не приймає їх до уваги, позаяк така письмова заява свідка не підписана електронним цифровим підписом, а відтак, підстави вважати, що таку заяву написано та подано саме ОСОБА_6 , - відсутні. Крім того, правилами ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а, враховуючи, що у даній цивільній справі позивач просить визнати дійсним договір-купівлі продажу, до якого вимогами законодавства встановлено обов`язковість щодо його письмової форми, то письмові пояснення свідка, підпис у яких не засвідчений у встановленому законом порядку та без безпосереднього допиту такого свідка судом, не є допустимими в розумінні вимог ст. 78 ЦПК України.

З приводу посилань третьої особи ОСОБА_3 та його представника на застосування судом до позовних вимог ОСОБА_1 позовної давності, визначеної законом у три роки, то суд зважає на вимоги ч. 3 ст. 267 ЦК України, згідно з якими, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. А, враховуючи, що ОСОБА_3 у даній справі є третьою особою, а не стороною, то процесуальним правом на ініціювання перед судом заяви про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 позовної давності, він не наділений, а відтак, у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо застосування до позовних вимог позивачки позовної давності.

Іншим наведеним позивачкою у пред`явленому позові та третьою особою в поясненнях третьої особи аргументам суд оцінки не надає, позаяк вони не стосуються предмету доказування у даній цивільній справі, а, згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як це унормовано положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

Правилами статей 12, 13 ЦПК України закріплено засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України унормовано, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на наведене вище, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки, судові витрати слід залишити за позивачкою.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 11, 12, 13, 81, 89, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 19 травня 2023 року.

Суддя: Я.Ю. Семенова