ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Пікуля В.П., Абрамова П.С.

за участю секретаря Філоненко О.В.

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Романченка О.М.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Вайленко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Вайленко Ганни Олександрівни на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2022 року ухваленого у складі головуючого судді Блажко І.О., повний текст судового рішення виготовлено 14 жовтня 2022 року

та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Романченка Олексія Михайловича на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2022 року ухвалену у складі головуючого судді Блажко І.О., повний текст судового рішення виготовлено 01 листопада 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романченко Олексій Михайлович до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

08 липня 2019 року до Московського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романченко О.М. з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 200 000 грн. як заборгованість за договором позики від 01.02.2019р. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 605 грн. витрат зі сплати судового збору.

Позов мотивовано тим, що 01.02.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 1200 000 гривень. Відповідно до п. 4.1. договору позики ОСОБА_2 зобов`язався повернути позикодавцю позику у строк до 31.05.2019. В той же час, станом на сьогоднішній день ОСОБА_2 не повернув кошти позивачу, одержані на підставі вищевказаного договору позики. Зважаючи на той факт, що ОСОБА_2 не повертає позивачу одержані на підставі вищевказаного договору позики кошти, вважає, що вони мають бути стягнуті з нього у судовому порядку (т1 а.с.1, 2).

Оскільки ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання з повернення позики для врегулювання даних правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 06 червня 2019 року було укладено інший договір позики, відповідно до якого було збільшено суму боргу ОСОБА_2 до 1350000,00 грн., а також було змінено дату повернення коштів та встановлено, що ОСОБА_2 віддаватиме вказані кошти у наступному порядку по 112500,00 грн. в місяць у строк до 06 червня 2020 року.

14 грудня 2021 року до Московського районного суду м. Харкова надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Романченка О.М. про збільшення позовних вимог, в якій прохав: стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1588 432,19 гривень як заборгованість за договором позики від 06.06.2019, з яких 1350 000,00 гривень сума основного боргу, 61 582,19 гривень, як три відсотки річних від простроченої суми та 176 850,00 гривень як сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Також прохав стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору (т.2 а.с.17-19).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романченко Олексій Михайлович до ОСОБА_3 , в інтересах якого діють адвокати Зеленський Станіслав Віталійович, Кузьміна Тетяна Григорівна про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1588432 (один мільйон п`ятсот вісімдесят вісім тисяч чотириста тридцять дві гривні) 19 (дев`ятнадцять) копійок загальної заборгованості за договором позики від 06 червня 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до ст.625, 1050 ЦКУкраїни боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Відповідно до Постанови Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, представник ОСОБА_2 адвокат Вайленко Г.О.подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що за договором від 06.06.2019 року грошові кошти не отримувалися, про що й сам позивач зазначає, що для виконання договору від 01.02.2019 року було укладено інший договір.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2020 року в справі № 355/1301/18 вказано, що «відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідно також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

В рамках кримінального провадження № 0003724 від 10.07.2019 року слідчим Акопяном А. була витребувана інформація про тимчасовий доступ до речей і документів, а саме інформація про місцезнаходження мобільних операторів ПРАТ «Київстар», у відповідності із якої 5-7 червня 2019 року мобільні телефони, що належать позивачу і відповідачу ( НОМЕР_3 та НОМЕР_4 ) знаходились у м. Бердянськ Запорізької області. Ці номери телефону добровільно ОСОБА_1 надав слідчому.

Наведена інформація підтверджує той факт, що нібито договір позики від 6 червня 2019 року не міг бути укладений між позивачем і відповідачем у м. Харкові, оскільки вони в цей час знаходились у м. Бердянськ Запорізької області.

Крім того, позивач в протоколі допиту в якості свідка зазначав про те, що він нібито передав гроші відповідачу в квартирі останнього на початку червня 2019 року. Зазначені твердження спростовують позицію позивача про те, що грошові кошти були одержані останнім 1 лютого 2019 року і що з приводу невиконання умов саме цього договору був укладений договір від 06 червня 2019 року.

У відповідності із ст.. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Апелянт зазначає, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2022 року було ухвалено у відсутність відповідача та його представників.

Проте в самому рішенні суду зазначено, що відповідач та його представники були сповіщені належним чином смс-сповіщенням на 11.10.2022 року.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформлюється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі Судової влади України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Романченко О.М., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2022 року та направити справу для продовження розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення по справі до суду першої інстанції. Зазначає, що висновки суду першої інстанції, що були зазначені у якості підстави для повернення заяви про ухвалення додаткового судового рішення, не відповідають обставинам справи та спростовуються матеріалами справи.

12.01.2023 року на адресу Полтавського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Романченка Олексія Михайловича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що 01 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики (т.1 а.с.3).

Відповідно до п.4.1. договору позики ОСОБА_2 зобов`язався повернути позикодавцю позику у строк до 31 травня 2019 року.

Оскільки ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання з повернення позики для врегулювання даних правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 06 червня 2019 року було укладено інший договір позики, відповідно до якого було збільшено суму боргу ОСОБА_2 до 1350000,00 грн., а також було змінено дату повернення коштів та встановлено, що ОСОБА_2 віддаватиме вказані кошти у наступному порядку по 112500,00 грн. в місяць у строк до 06 червня 2020року. (т.2 а.с.172).

З матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Московського ВП ГУНП України в Харківській області із заявою відносно ОСОБА_1 , який 06.06.2019 року його незаконно позбавив волі та змусив підписати договір позики на суму 50 000 доларів США, що еквівалентно 1200000 грн. Вказане підтверджується витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань Номер кримінального провадження: 0003724 (т.1 а.с.85), та протоколами допиту свідка ОСОБА_1 (т.1 а.с.86-89), та протокол допиту потерпілого ОСОБА_2 (т.1 а.с.90-93).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, щовідповідно до ст.625, 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Відповідно до Постанови Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Колегія суддів з таким висновком погоджується, виходячи з наступного.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сум і/або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Вайленко Ганни Олександрівни про здійснення ОСОБА_1 фізичного та психологічного насильства відносно ОСОБА_2 , саме з метою примусити останнього укласти спірний договір позики, не обґрунтованими, які не підтверджені належним доказами.

Встановлено, що 01.02.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 1 200 000 гривень.

В подальшому, 06 червня 2019 року було укладено інший договір позики, відповідно до якого було збільшено суму боргу ОСОБА_2 до 1 350 000,00 грн., а також було змінено дату повернення коштів та встановлено, що ОСОБА_2 віддаватиме вказані кошти у наступному порядку по 112500,00 грн. в місяць у строк до 06 червня 2020 року.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Положеннями статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що у відповідності до умов договору позики від 06 червня 2019 року, укладеного між сторонами, факт одержання позики підтверджується договором позики який підписаний позичальником в момент передачі йому суми позики, з чим погоджується і колегія суддів.

Апелянт не довів належними та допустимими доказами зворотнього ані при розгляді справи судом першої інстанції, ані в апеляційній інстанції. Доводи представника апелянта щодо допиту свідків не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги в зв`язку з тим, що статтею 1051 ЦК України передбачено, що якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Разом з цим, судом першої інстанції встановлено, що текст договору позики від 06 червня 2019 року містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі один мільйон триста п`ятдесят тисяч грн., та зобов`язався повернути зазначені грошові кошти не пізніше 06 червня 2020 року.

Таким чином, підписаний відповідачем договір позики підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.

Ці обставини, встановлені судом першої інстанції, повністю узгоджуються і з висновком, якого дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

ОСОБА_2 перед підписанням договору належно і у доступній формі ознайомився з усіма умовами договору, повністю і однаково з позикодавцем їх розумів, вважав справедливими, адекватними, розумними і жодних заперечень не мав, договір підписаний добровільно, волевиявлення позичальника було вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідало його внутрішній волі та намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов`язань. Саме під такими умовами він особисто підписав і договір позики, хоча мав безпосередню можливість такої згоди не давати, зазначивши про наявність тиску, або обману чи помилки та тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, але цього судом не встановлено і позивачем не доведено.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи справа була розглянута судом у відсутність відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Вайленко Г.О.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Водночас, розгляд справи у відсутність відповідачата його представника адвоката Вайленко Г.О. які були позбавлені можливості висунути свої заперечення проти позову та надати докази, може свідчити про порушення норм процесуального права та положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згідно якої кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Наведені аргументи в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду щодо наявності передбачених законом підстав для відмови у стягненні боргу, а відтак підстави для скасування чи зміни рішення з цих підстав відсутні.

При цьому апеляційний суд враховує, що права ОСОБА_2 на справедливий судовий розгляд були в повному обсязі реалізовані ним в суді апеляційної інстанції, шляхом подання апеляційної скарги, всі наведені в апеляційній скарзі доводи та заперечення щодо незаконності оскаржуваного рішення апеляційним судом ретельно розглянуті і їм дана оцінка, що у свою чергу свідчить про дотримання прав ОСОБА_2 та їх реалізацію в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вбачає вищевикладене, як підставу для часткового задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Вайленко Ганни Олександрівнита скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2022 рокуз постановленням нового рішення в зв`язку з порушенням процесуального закону.

Стосовно апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Романченка Олексія Михайловича на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2022 року колегія суддів зазначає наступне.

17.10.2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Романченко О.М. заявив письмове клопотання про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду від 01 листопада 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Романченка Олексія Михайловича про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романченко Олексій Михайлович до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики повернуто без розгляду.

Повертаючи заяву суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України, суд, встановивши, що письмову заяву подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи, не ґрунтуються на нормах закону та порушують норми процесуального права, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами п. 2 ч.2 ст. 183 ЦПК України до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Відповідно до ч.4 ст. 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Разом з тим, право на звернення з заявою про ухвалення додаткового рішення передбачене ст. 270 ЦПК України, відповідно до якої суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Дана норма є спеціальною та не містить вимог до форми та змісту заяви про ухвалення додаткового рішення, зокрема про надання доказів надсилання копій заяви учасникам справи.

При цьому, подана заява про ухвалення додаткового рішення відповідає загальним вимогам до форми та змісту письмової заяви, що визначені ч. 1 ст. 183 ЦПК України.

Слід зазначити, що процесуальні питання пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та судовий контроль за виконанням судових рішень врегульовані розділами VI та VII ЦПК України і є окремими видами судового провадження, які містять у собі окремий процесуальний режим розгляду справ.

Аналізуючи вищевикладені норми права, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку застосування судом положень ч.2 ст.183 ЦПК України, згідно якої до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження) є помилковим.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки вищенаведеним обставинам, в зв`язку із чим висновок суду про повернення заяви без розгляду з підстав, передбачених ч. 4 ст. 183 ЦПК України, є необґрунтованим та передчасним.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з позицією ЄСПЛ основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2022 року- без змін.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки ухвала Октябрського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2022 року про повернення заяви без розгляду постановлена з порушенням норм процесуального права, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню в порядку, визначеному ст. 379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2022 року необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст. 374, п.3 ч.3 ст.376 ст.ст.375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Романченка Олексія Михайловича задовольнити.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2022 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (вирішення заяви про ухвалення додаткового рішення).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 496,20 грн.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Вайленко Ганни Олександрівнизадовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2022 року скасувати.

Постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Романченко Олексій Михайлович до ОСОБА_2 , в інтересах якого діють адвокати Зеленський Станіслав Віталійович, Кузьміна Тетяна Григорівна про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1588432 (один мільйон п`ятсот вісімдесят вісім тисяч чотириста тридцять дві гривні) 19 (дев`ятнадцять) копійок загальної заборгованості за договором позики від 06 червня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 травня 2023 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді П.С. Абрамов

В.П. Пікуль