Постанова

Іменем України

17 травня 2023 року

м. Київ

справа № 185/1649/20

провадження № 61-12932св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Центр надання адміністративних послуг м. Покровська Донецької області;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року

у складі судді Болдирєвої У. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 травня 2022 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який

у подальшому було уточнено, до ОСОБА_2 , Центру надання адміністративних послуг м. Покровська Донецької області (далі - ЦНАП

м. Покровська), про захист права власності шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником нежитлового приміщення, площею 239,4 кв. м, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 , яке набув на підставі договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2012 року, укладеного з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Державна реєстрація права власності за ним була здійснена 12 жовтня

2012 року комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Донецька.

Вказував, що вказане нежитлове приміщення до укладення із ним вищевказаного договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2012 рокуперебувало у користуванні публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») на підставі договору оренди від 27 липня 2007 року. У подальшому зазначений договір оренди було переукладено із ним, як новим власником, на підставі договору про внесення змін до договору оренди від 31 жовтня 2012 року № 7.

Зазначав, що у 2013 році ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «ВТБ Банк» з вимогою про переукладення договору оренди у зв`язку із тим, що за ним знову зареєстровано права власності на спірне нежитлове приміщення. На підтвердження цього ОСОБА_2 надав витяг з Державного реєстру речових прав на майно та їх обтяжень, з якого вбачалося, що реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на зазначене нерухоме майно було здійснено на підставі заочного рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2012 року у цивільній справі

№ 2/1605/371/10/12.

Проте, Гребінківським районним судом Полтавської області ніколи не розглядалася справа між ним та ОСОБА_2 , а під № 2/1605/371/12 вказаним судом розглянута інша цивільна справа.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року у справі № 808/7005/14 його позов до реєстраційної служби Ворошилівського районного управління юстиції м. Донецька задоволено. Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності в державному реєстрі речових прав 4105496. Вказаним судовим рішення встановлено, що реєстрація права власності за ОСОБА_2 була здійснена неправомірно, оскільки заочне рішення Гребінківського районного суду Полтавської області

від 28 грудня 2012 року у справі № 2/1605/371/10/12, на підставі

якого проводилася державна реєстрація спірного нерухомого майна за відповідачем, не ухвалювалося.

19 лютого 2015 року реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області на підставі вказаного судового рішення від 24 грудня 2014 року право власності за ОСОБА_2 було скасовано.

Проте, як йому стало відомо пізніше, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року було скасовано, провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що такий спір є цивільно-правовим, пов`язаний із захистом права власності на нерухоме майно, а тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У січні 2020 року він, маючи намір продати належне йому на праві власності нежитлове приміщення, дізнався, що на підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року, право власності на зазначене нерухоме майно знову зареєстровано за ОСОБА_2 .

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд: витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;зобов`язати

ЦНАП м. Покровська скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначене нежитлове приміщення.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач надав належні

та допустимі докази на підтвердження права власності на спірне нежитлове приміщення. Установивши, що вказане нерухоме майно вибуло з фактичного володіння позивача, як власника, поза його волею, оскільки реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірне нежитлове приміщення здійснено на підставі неіснуючого заочного рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2012 року у справі № 2/1605/371/10/12,суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 відповідно до статті 388 ЦК України. У частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ЦНАП м. Покровська скасувати реєстрацію права власності на зазначене нежитлове приміщення за ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що така вимога є неналежним способом захисту порушеного права позивача і є зайвою, так як для цього достатньо рішення суду про витребування майна.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення,

а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року - без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-11611св21).

Підставами для скасування судового рішення апеляційного суду стало:

1) безпідставний вихід суду за межі позовних вимог, який вказав, що позов негаторний, що вплинуло на незастосування позовної давності; 2) розгляд судом справи без належного повідомлення відповідача.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 18 січня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов

ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. В іншій частині позову відмовлено.

Скасовуючи рішення міськрайонного суду, апеляційний суд виходив із того, що відповідач належним чином не був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що в силу пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України

є підставою для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення, оскільки відповідач обґрунтовував апеляційну скаргу такою обставиною.

Задовольняючи частково позов, апеляційний суд виходив із того, що державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 порушує право власності позивача, яке підлягає захисту, так як право власності за ОСОБА_2 зареєстровано без відповідної правової підстави, а тому для захисту права власності ОСОБА_1 необхідно витребувати у порядку статті 388 ЦК України із незаконного володіння ОСОБА_2 спірне нежитлове приміщення, оскільки воно вибуло поза волею власника.

Заявлена позивачем вимога про зобов`язання ЦНАП м. Покровська скасувати реєстрацію права власності за відповідачем суперечить вимогам частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та є неналежним способом захисту порушеного права позивача, а тому у задоволенні позову у цій частині необхідно відмовити.

Щодо відсутності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, про застосування якої ОСОБА_2 заявив у апеляційній скарзі, то суд вважав за необхідне захистити порушене право позивача

й поновити йому строк позовної давності, так як врахував звернення позивача у жовтні 2014 року до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, тривалий час розгляду справи, факт відкриття судом провадження за його позовом і як наслідок наявність підстав для позивача вважати, що його права будуть захищені та відновлені у судовому порядку, а також його звернення до суду з цим позовом, коли дізнався, що

на підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду

від 12 грудня 2018 року право власності на зазначене нерухоме майно знову зареєстровано за ОСОБА_2 , що свідчить про поважні причини пропуску позивачем строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У поданій у грудні 2022 року касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Отже, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 судові рішення не оскаржуються, а тому у в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2022 року заяву про самовідвід суддів Усика Г. І., Яремка В. В. задоволено. Відведено суддів Усика Г. І., Яремка В. В. від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 08 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ЦНАП м. Покровська про захист права власності шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння. Касаційну скаргу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 грудня 2022 року заяву про самовідвід суддів Ступак О. В., Гулейкова І. Ю. задоволено. Відведено суддів

Ступак О. В., Гулейкова І. Ю. від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 червня 2021 року у вказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2023 року клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 травня 2022 року. Відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали

з Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2023 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ЦНАП м. Покровська про захист права власності шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 18 січня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 18 травня 2022 року призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність захисту порушеного права позивача та поновлення строку позовної давності, про застосування якого він заявив у суді апеляційної інстанції. При зверненні з позовом позивач не просив поновити йому строк позовної давності, отже суд апеляційної інстанції, поновивши строк позовної давності за власної ініціативи, вийшов за межі позовних вимог.

Посилається на відповідні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Інших доводів касаційна скарга не містить.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 жовтня 2012 року між ОСОБА_5 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі за

№ 991, відповідно до якого ОСОБА_1 набув право власності на нежитлове приміщення: вбудоване приміщення на 1-му поверсі житлового будинку літ. А-5, загальною площею 239,4 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

12 жовтня 2012 року комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Донецька здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вбудоване приміщення, загальною площею 239,4 кв. м,

на 1-му поверсі житлового будинку літ. А-5, що розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 .

Вказане нежитлове приміщення до укладення вищевказаного договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2012 року перебувало у користуванні ПАТ «ВТБ Банк» на підставі договору оренди від 27 липня 2007 року. У подальшому зазначений договір оренди було переукладено із ОСОБА_1 , як новим власником, на підставі договору про внесення змін до договору оренди

від 31 жовтня 2012 року № 7.

У 2013 році ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «ВТБ Банк» з вимогою

про переукладення договору оренди у зв`язку із тим, що за ним, ОСОБА_2 , знову зареєстровано права власності на вказане нежитлове приміщення, яку було здійснено на підставі заочного рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2012 року у справі № 2/1605/371/10/12.

Згідно із записами у Державному реєстрі речових прав на нерухоме

майно 27 грудня 2013 року державним реєстратором реєстраційної

служби Ворошилівського районного управління юстиції у м. Донецьку Михайловою Т. С. внесено запис під номером 4105496 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі заочного рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2012 року, номер 2/1605/371/10/12.

Відповідно до повідомлення голови Гребінківського районного суду Полтавської області № 01-19/3/2020 убачається, що згідно з архівних

даних за 2012-2013 роки цивільна справа, у якій сторонами були ОСОБА_2 , чи ОСОБА_1 , до суду не надходила та

не розглядалася. Під номером 2/1605/371/12 у Гребінківському районному суді Полтавської області обліковується інша цивільна справа за позовом

ОСОБА_7 до ПОП «Довіра» про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року у справі № 808/7005/14 задоволено позов ОСОБА_1 до реєстраційної служби Ворошилівського районного управління юстиції

м. Донецька. Скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2

на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , номер запису про право власності в державному реєстрі речових прав 4105496.

Вказаним судовим рішення встановлено, що реєстрація права власності за ОСОБА_2 була здійснена неправомірно, оскільки заочне рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2012 року у справі № 2/1605/371/10/12, на підставі якого проводилася державна реєстрація спірного нерухомого майна за ОСОБА_2 , не існує.

19 лютого 2015 року реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області на підставі вказаного судового рішення від 24 грудня 2014 року право власності за ОСОБА_2 було скасовано.

Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

про реєстрацію права власності від 26 лютого 2015 року ОСОБА_1 значиться власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року скасовано постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року, закрито провадження у справі №808/7005/14

з посиланням на те, що зазначений спір є цивільно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

23 січня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань під номером 0000072 внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 358 КК України, за заявою

ОСОБА_1 про те, що невстановлена особа підробила рішення Гребінківського районного суду Полтавської області, на підставі якого державним реєстратором реєстраційної служби внесені зміни щодо права власності на спірне нежитлове приміщення.

11 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до сектора державної реєстрації ЦНАП м. Покровська про скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що рішення суду у справі № 2/1605/371/10/12, на підставі якого було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 , судом не приймалося.

Листом від 24 лютого 2020 року № 25/02-11 ЦНАП м.Покровська повідомив ОСОБА_1 , що за відсутності судового рішення про визнання, зміну чи припинення речових прав ЦНАП м. Покровська Донецької області не може вчинити реєстраційні дії щодо скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 заявив про застосування строку позовної давності (т. 1, а. с. 215-222).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального

та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної

інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою

для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове

рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Щодо витребування майна із чужого незаконного володіння

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права

власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення

в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав,

у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння

(стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, провадження № 14-396цс19, зробила висновок, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а в разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року

у справі № 522/7636/14-ц, провадження № 14-636цс18, викладено висновок про те, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року. Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року

у справі № 522/7636/14-ц, провадження № 14-636цс18, також зроблено висновок, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом установлено, що 27 грудня 2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Ворошилівського районного управління юстиції

у м. Донецьку Михайловою Т. С. було здійснено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, загальною площею 239,4 кв. м, розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 , на підставі заочного рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2012 року, № 2/1605/371/10/12.

Тобто, державою був визнаний та підтверджений факт набуття ОСОБА_2 права власності на вказане нерухоме майно.

При цьому підставою виникнення права власності зазначено заочне рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2012 року у № 2/1605/371/10/12

Проте за інформацією Гребінківського районного суду Полтавської

області таке рішення судом не ухвалювалося, справи з вирішення спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у провадженні суду не перебувало.

Отже, підстави для визнання державою факту набуття ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно були відсутні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15, провадження № 14-190цс20 у пункті 43 зазначила, що без встановлення обставин підтвердження недобросовісності дій, які були вчинені, неможливо переглядати всі юридичні факти, що виникли, змінилися чи припинилися.

Разом з тим, спірне нерухоме майно було набуто позивачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2012 року, державна реєстрація права власності за ним відбулася 12 жовтня 2012 року. Підстав для припинення права власності ОСОБА_1 на це майно судом не встановлено, а відповідачем не спростовано.

За таких обставин, встановлених судом на підставі належним чином оцінених доказів, є правильним висновок суду про те, що вказане нерухоме майно вибуло з фактичного володіння позивача поза його волею, оскільки реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірне нежитлове приміщення здійснено на підставі неіснуючого заочного рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2012 року у справі № 2/1605/371/10/12. У зв`язку з цим, з метою захисту права власності ОСОБА_1 необхідно витребувати у порядку статті 388 ЦК України із незаконного володіння ОСОБА_2 спірне нежитлове приміщення, розташоване за адресою:АДРЕСА_1 .

При цьому ОСОБА_2 ні в апеляційній скарзі, ні в касаційній скарзі доводів на спростування того, що саме ОСОБА_1 є власником спірного нерухомого майна, не наводив, як і не доводив, що саме він є законним власником спірного майна.

Щодо вирішення питання про застосування строку позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина третя статті 253 ЦК України).

Отже, стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статями 12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152 цс 14, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження № 12-128 гс 19.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що 20 жовтня 2014 року, тобто, в межах позовної давності, ОСОБА_1 за захистом порушеного права звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду

з позовом до реєстраційної служби Ворошилівського районного управління юстиції у м. Донецьку, у якому просив зобов`язати реєстраційну служба Ворошилівського районного управління юстиції у м. Донецьку вчинити певні дії, а саме скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_2 . Запорізьким окружним адміністративним судом було відкрито провадження в адміністративній справі № 808/7005/14 та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року у справі № 808/7005/14 задоволено позов ОСОБА_1

до реєстраційної служби Ворошилівського районного управління

юстиції у м. Донецьку. Скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності в державному реєстрі речових прав 4105496.

19 лютого 2015 року реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області на підставі вказаного судового рішення від 24 грудня 2014 року право власності за ОСОБА_2 було скасовано (т. 1, а. с. 44).

Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

про реєстрацію права власності від 26 лютого 2015 року ОСОБА_1

значиться власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 45).

Проте, постановою Третього апеляційного адміністративного суду

від 12 грудня 2018 року постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року скасовано, провадження у справі закрито

у зв`язку з тим, що такий спір є цивільно-правовим, пов`язаний із захистом права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, а тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пред`являючи позов у цій справі, ОСОБА_1 посилався на те, що у січні 2020 року він, маючи намір продати належне йому на праві власності нежитлове приміщення, дізнався, що на підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року право

власності на належне йому нерухоме майно знову зареєстровано за ОСОБА_2 . У зв`язку з цим він у березні 2020 року звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , ЦНАП м. Покровська Донецької області про захист права власності шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння.

Ураховуючи те, що з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду у березні 2020 року, тому трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, ним не пропущено.

Апеляційний суд по суті правильно вирішив спір та вірно задовольнив частково позов, проте дійшов зайвого висновку щодо мотивів відхилення доводів відповідача про застосування строку позовної давності

й поновлення ОСОБА_1 строку позовної давності. Разом з тим, це не вплинуло на правильне вирішення спору, а згідно з частиною другою

статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає за необхідне змінити постанову суду апеляційної інстанції у мотивувальній частині з її викладенням у редакції цієї постанови.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 травня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності шляхом витребування майна із чужого незаконного володіннязалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

С. Ф. Хопта