Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1549/23 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є.О.
Категорія 8 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Кузьменко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову

у цивільній справі №278/1549/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , державний реєстратор Високівської сільської ради Житомирської області Богуш Олександр Васильович, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою через адвоката Паруль Юлію Олегівну,

на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2023 року, яка постановлена під головуванням судді Татуйка Є.О. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просить витребувати з незаконного володіння відповідача: земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0606 площею 0,05 га та житловий будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 20.

Позов обґрунтовує тим, що між ним та ОСОБА_3 30 жовтня 2018 року укладений договір позики грошових коштів у сумі 852 000 грн, що еквівалентно 30 000 доларам США, зі строком повернення до 30 листопада 2018 року. З метою забезпечення виконання основного зобов`язання між вищевказаними особами тієї ж дати був укладений договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано: земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0606 площею 0,05 га та житловий будинок АДРЕСА_1 . Договір іпотеки, серед іншого, містив домовленість, що у випадку невиконання грошового зобов`язання, іпотекодержатель, тобто він, має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення основного зобов`язання. Позичальник ОСОБА_3 грошове зобов`язання у строк, визначений договором, не виконала, а тому запропонувала йому задовольнити його грошову вимогу шляхом переходу до нього іпотечного майна. У зв`язку із чим, 28 грудня 2018 року ОСОБА_3 надала нотаріально посвідчену свою письмову згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки. За ним 15 січня 2019 року зареєстровано право власності на майно, яке було предметом договору іпотеки. Проте, у 2020 році ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про визнання договорів позики та іпотеки, а також згоди на звернення стягнення на іпотечне майно недійсними. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11 січня 2022 року в справі №278/1793/20 позов задоволений частково та договір іпотеки від 30 жовтня 2018 року визнаний недійсним. Після набрання законної сили вищезазначеним рішенням суду він залишався власником спірного нерухомого майна та вважає себе його добросовісним набувачем, оскільки отримані у позику кошти ОСОБА_3 не повернула. Отже, у цьому випадку припинення іпотеки відбулося внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, а не внаслідок визнання договору іпотеки недійсним. Окрім того, в справі №278/1793/20 рішенням суду від 11 січня 2022 року договір позики недійсним не визнаний, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки, як захід забезпечення позики, є правомірним. Згодом він дізнався про те, що державним реєстратором за ним скасовано реєстрацію права власності на спірні об`єкти нерухомого майна, а нерухомість перейшла у власність відповідача ОСОБА_2 на підставі договору дарування, який укладений 27 березня 2023 року між останнім та ОСОБА_3 , і право власності на вищевказану земельну ділянку та житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_2 . За таких обставин, у судовому порядку за ним право власності на спірне нерухоме майно не припинено, записи про реєстрацію за ним права власності не скасовані (рішенням Житомирського районного суду від 29 грудня 2022 року ОСОБА_3 у скасуванні записів реєстрації права власності за ОСОБА_1 , тобто ним, на спірну земельну ділянку та житловий будинок відмовлено), в передбачений законом спосіб до суду із позовом до нього про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_3 не зверталася, а тому він безпідставно та незаконно позбавлений права власності на нерухоме майно.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову. Просив накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0606 площею 0,05 га та на житловий будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 20.

Заява аргументована тим, що внаслідок порушення прав позивача, він звернувся до суду з позовною заявою про витребування спірної земельної ділянки та житлового будинку з чужого незаконного володіння. Дії ОСОБА_3 свідчать про намір останньої уникнути цивільно-правової відповідальності, що підтверджується укладенням останньою договору дарування на користь сина ОСОБА_2 . Договір дарування носить формальний характер. Отже, не виключається подальша можливість укладення іншого договору на користь третіх осіб, для здобуття ними статусу добросовісного набувача, щоб унеможливити (утруднити) витребування спірної земельної ділянки та житлового будинку на його користь. Окрім того, наклавши арешт, суд забезпечить виконання судового рішення.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2023 року накладений арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:060, площею 0,05 га та на житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції про забезпечення позову, відповідач ОСОБА_2 через адвоката Паруль Ю.О. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою арешт, накладений на нерухоме майно, скасувати.

Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що по-перше, суд першої інстанції не переконався в тому, що між сторонами є спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не з`ясував обсяг позовних вимог та дані про особу відповідача. Так, ОСОБА_4 набула право власності на садовий будинок та земельну ділянку на підставі договорів купівлі-продажу від 25 березня 2016 року. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 30 жовтня 2018 року був укладений договір іпотеки під впливом обману. Приватний нотаріус здійснив державну реєстрацію права власності на спірні земельну ділянку та на житловий будинок за ОСОБА_1 на підставі недійсного договору іпотеки. Житомирський районний суд Житомирської області 11 січня 2022 року ухвалив рішення, яким визнав недійсним договір іпотеки, укладений 30 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 ). Рішення суду вступило в законну силу. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 набув право власності на будинок і земельну ділянку на підставі недійсного договору. У разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Отже, право власності позивача припинилося в силу закону та порушеним бути не може, а тому спір відсутній, оскільки права ОСОБА_1 ніхто не порушував, що проігноровано судом першої інстанції. По-друге, судове рішення у випадку, якщо суд дійде висновку про задоволення позову, примусовому виконанню не підлягає. По-третє, вжитим судом видом забезпечення позову обмежуються права добросовісного набувача.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Копія ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками до неї учасникам справи надіслані (а.с.141). За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні, проведеному у режимі відеоконференції, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Паруль Ю.О. апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову, - скасувати та постановити нове судове рішення, яким позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку та на житловий будинок, - відмовити.

Представник позивача адвокат Баньківський В.В. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу суду першої інстанції, якою позов забезпечений, - залишити без змін.

Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька С.Л. направила до суду заяву, в якій просить здійснювати розгляд справи без її участі, у розгляді справи покладалась на розсуд суду. Інші учасники справи, тобто треті особи, у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися завчасно та належним чином шляхом направлення судових повісток. За загальним правилом явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. За таких обставин, відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

За положеннями ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За положеннями частини першої та другої ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Пунктом 1 частини першої ст.150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Крім того, у пункті 4 зазначеної постанови вказано, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року в справі №453/179/23 містить правовий висновок відносно того, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 виснувала, що конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2022 року в справі №910/4918/21 зазначив, що спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Суд зауважує, що поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. За таких обставин, спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права.

Згідно з правовою позицією, відображеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц виснувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Крім того, у зазначеній постанові міститься правовий висновок, згідно якого, наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (книжкове володіння). Якщо власник предмета іпотеки або інша зацікавлена особа вважає, що таке право іпотеки припинено або взагалі не існувало, то може звернутися з позовною вимогою про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки.

У постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року в справі №914/970/18 зазначено, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки воно є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті. Аналогічного змісту висновки відображені також у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року в справі №464/2647/22.

Із позову вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_1 вважає себе добросовісним набувачем земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0606 площею 0,05 га та житлового будинку, що розташовані за адресою: Житомирська область, Житомирський район, Оліївська сільська рада, садове товариство «Кам`янка». Вибуття зазначених об`єктів нерухомості із власності ОСОБА_1 , на його думку, відбулося незаконно та без відповідної правової підстави на це. З огляду на наведене, позивач переконаний, що його право власності є порушеним і підлягає до судового захисту в зв`язку із чим і звернувся до суду за захистом такого права (а.с.2-39).

Ураховуючи наведене, а також з огляду на усталену судову практику колегія суддів відхиляє доводи сторони скаржника стосовно того, що між сторонами не існує спору про право.

Такого висновку суд апеляційної інстанції доходить також із огляду на те, що ОСОБА_1 оспорюється право власності ОСОБА_2 на спірні об`єкти нерухомості, оскільки позивач вважає себе добросовісним набувачем та власником такого майна і переконаний у тому, що його позбавили права власності на зазначену нерухомість незаконно та без відповідної правової підстави на це, чим порушено його право власності.

Наявність або ж відсутність правових підстав для здійснення витребування майна з володіння відповідача не може досліджуватися судом в межах розгляду заяви про забезпечення позову, оскільки встановлення таких обставин здійснюється під час розгляду справи по суті, тобто на іншій стадії розгляду справи. Отже, доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції того, що права ОСОБА_1 не можуть бути порушеними не є підставою для скасування ухвали, якою позов забезпечений.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення у справі, навіть у разі задоволення позову, примусовому виконанню не підлягає спростовуються наступним.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2023 року в справі №902/1308/22 відображено правовий висновок відповідно до якого, якщо позивач звернувся із позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Більше того, відповідно до правової позиції, наведеної у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2022 року в справі №754/4245/18, рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає до примусового виконання у порядку, передбаченому ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», шляхом вилучення майна у боржника, передачею його стягувачу та складення відповідного акту. Аналогічного змісту висновки містяться у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі №369/13690/20.

Отже, враховуючи фактичні обставини справи, норми законодавства України, а також усталену судову практику з приводу врегулювання подібних правовідносин, колегія суддів доходить висновку, що вжиття судом першої інстанції заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0606 площею 0,05 га та на житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 20, є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Матеріалами справи беззаперечно підтверджено та судом правильно враховано, що між сторонами існує спір про право і невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, а також утруднити або унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Застосований судом захід забезпечення позову є цілком належним та адекватним. Отже, при забезпеченні позову суд дотримався принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами. Такі дії суду в подальшому дадуть змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, а також сприятимуть фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечать ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

За правилами частини першої ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану через адвоката Паруль Юлію Олегівну, залишити без задоволення.

Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: