Справа № 202/6936/22
Провадження № 2/202/421/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Кухтіна Г.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, в м. Дніпрі, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

І. Стислий виклад позиції позивача.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою за змістом якої просила здійснити поділ майна сторін по справі, яке було набуто за час існування зареєстрованого шлюбу, наступним чином: позивачу виділити у власність транспортний засіб ЗАЗ Vida, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 139 230, 00 грн., а відповідачу транспортний засіб Hyundai Santa Fe, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 305 926, 86 грн.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі під час якого придбали у власність спірне майно (транспортні засоби). Наразі сім`я сторін припинила існування, однак вони не можуть дійти згоди щодо поділу спірного майна, що і слугувало підставою для звернення позивача до суду.

Зі сторони відповідача жодних заперечень, пояснень, відзиву, клопотань по суті справи не надійшло.

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

14 липня 2007 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .

21 липня 2014 року між відповідачем та ПАТ «Дніпропетровськ-АВТО» було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, згідно до умов якого відповідач 1 серпня 2014 року набув право власності на транспортний засіб ЗАЗ Vida за 139 230, 00 грн., що також підтверджується копією довідки-рахунку серії НОМЕР_4 .

Також позивачем до матеріалів справи була долучена копія посвідчення про реєстрацію ТЗ від 30 серпня 2019 року, виданого Державною митною службою серія ОD №0136651, згідно змісту якого Одеська ДФС митниця не заперечує проти реєстрації в підрозділі МВС України, який відповідно до законодавства України вповноважений здійснювати державну реєстрацію та зняття з обліку транспортного засобу Hyundai Santa Fe на ім`я ОСОБА_2 , який був ним ввезений в Україну.

ІІІ. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відповідно до ст.10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова, яка згідно ст. 1 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної» є єдиною державною (офіційною) мовою в Україні.

Також відповідно до статті 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою.

Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. Допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених регіональною мовою (мовами), з перекладом, на державну мову.

В той же час, стороною позивача, в обґрунтування заявлених позовних вимог, долучено до позовної заяви документи під назвами «serttificate of title» та «buyer receipt» на англійській мові, їх переклад на державну мову України суду надано не було, у зв`язку із чим судом відхиляються відповідні докази.

Крім того, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, у відповідності до Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджених Наказом Державної митної служби України 17 листопада 2005 року № 1118:

-) посвідчення про реєстрацію ТЗ - документ суворої звітності, що видається митним органом власнику ТЗ (уповноваженій особі) для реєстрації цього ТЗ на ім`я особи,

зазначеної в цьому документі, у реєстраційних органах у встановлений законодавством строк;

-) уповноважена особа - особа, яка на підставі договору або належно оформленого доручення, виданого власником товарів і транспортних засобів, наділена правом учиняти дії, пов`язані з пред`явленням цих товарів і транспортних засобів митним органам

для митного контролю та митного оформлення при переміщенні їх через митний кордон України, або іншим чином розпоряджатися зазначеними товарами та транспортними засобами.

Враховуючи вищевикладене, долучена стороною позивача копія посвідчення про реєстрацію ТЗ від 30 серпня 2019 року, яке видане Державною митною службою серія ОD №0136651, не є доказом придбання та/або реєстрації права власності на транспортний засіб.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

В той же час, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже дослідивши надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку із тим, що:

1)суду не було надано доказів реєстрації права власності на транспортний засіб Hyundai Santa Fe, д.н.з. НОМЕР_2 за жодною із сторін, а відтак поділ такого майна очевидно може порушити, в тому числі, і права третіх осіб;

2)суду не було надано докази вартості спірного майна, в тому числі ні визначеної за погодженням між подружжям, ні виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, що також може вплинути на розмір компенсації другому із подружжя у разі поділу транспортних засобів між ними.

Суд, також, звертає увагу, що позивач не скористався своїм процесуальним правом щодо витребування необхідної інформації у компетентних органів.

Враховуючи вищевикладене, а також встановлені судом і наведені вище обставини, докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі з огляду на їх недоведеність.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 60-71, СК України, статтями 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 ) про поділ спільного майна подружжя.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 19 травня 2023 року.

Суддя Г.О. Кухтін