Дата документу 16.05.2023 Справа № 334/8652/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/942/23 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатюк О.М.
Є.У.№ 334/8652/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку, видачу трудової книжки та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку, видачу трудової книжки та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначала, що рішенням засновника від 29.11.2018 №1 її було обрано на посаду директора ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп». Відповідно до наказу від 29.11.2018 №11 з 30.11.2018 вона приступила до виконання обов`язків директора товариства.

06.05.2020 рішенням №1 учасника ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» її звільнено з посади директора, проте станом на дату подання позовної заяви їй не було виплачено вихідну допомогу, не видано трудову книжку.

Посилаючись на вказані обставини, просила стягнути з ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» вихідну допомогу розміром 43 643,00 грн., середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги розміром 131 173,02 грн., видати трудову книжку та відшкодувати моральну шкоду розміром 20 000,00грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 43 643,00 грн.

Зобов`язано ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» видати ОСОБА_1 трудову книжку із записами про прийняття на роботу 29.11.2018 та звільнення з посади 06.05.2020.

Стягнуто з ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп`на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги розміром 5 000 грн.

Стягнуто з ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

Стягнуто з ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536,43 грн.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивачкою пропущено строк позовної давності, неправильно застосовані норми матеріального права. Зауважує, що вихідна допомога не входить до структури заробітної плати, тому положення ст.117 КЗпП на неї не розповсюджуються.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечує проти апеляційної скарги та вважає її такою, що не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги аналогічні запереченням проти позову і вже були предметом розгляду в суді першої інстанції, і оцінку їм надав суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Просила залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що за рішенням засновника від 29.11.2018 №1 ОСОБА_1 було обрано на посаду директора ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» та зобов`язано 30.11.2018 приступити до виконання обов`язків.

Відповідно до наказу від 29.11.2018 №11 з 30.11.2018 ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків директора товариства.

06.05.2020 рішенням №1 учасника ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» звільнено з посади директора ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» ОСОБА_1 з 06.05 2020 на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України по закінченню повноважень.

Наказом №15-к від 06.05.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади директора ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» по закінченню повноважень відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Згідно розрахунково-платіжних відомостей заборгованість товариства перед ОСОБА_1 по виплаті вихідної допомоги становить 43 643грн із розрахунку 7 273,92 грн. х 6 місяців.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожна особа має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як передбачено ст. 30 КЗпП України, працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно із ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду апеляційної скарги ТОВ «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» не надала доказів того, що ОСОБА_2 отримала вихідну допомогу при звільнені.

Отже висновок суду першої інстанції щодо задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення із відповідача вихідної допомоги є законними та обґрунтованими.

Колегія суддів не може погодитись із доводами скаржника щодо порушення ОСОБА_1 строків на звернення до суду із вимогою про виплату вихідної допомоги, оскільки вимоги про стягнення вихідної допомоги, видачу трудової книжки та відшкодування моральної шкоди, не обмежені спеціальними строками.

У статті 233 Кодексу (в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин) передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Зокрема, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга).

Як було встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_1 дізналась про те, що її було звільнено саме за п.5 с.41 КЗпП України безпосередньо у судовому засіданні при розгляді її справи про поновлення на роботі, розрахунок з нею не був проведений.

Доказів вручення їй довідки про суми, що належать їй від роботодавця, останній суду не надав, тому доводи відповідача про те, що позивачка пропустила строки звернення до суду із вказаним позовом є безпідставними.

Статтею 117 Кодексу встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а статтею 2371 відшкодувати працівникові завдану моральну шкоду.

Відтак доводи апеляційної скарги з цього приводу не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, премії компенсація за невикористану відпустку) також належить і виплата вихідної допомоги, що є предметом позовних вимог в частині.

Отже, в аспекті спірних правовідносин, поняття «оплата праці» і «заробітна плата», які використовуються у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір у цій справі в частині вимог стосується ненарахування та невиплати позивачці вихідної допомоги, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці», у зв`язку з чим, не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення.

З огляду на наведене, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що положення частини другої статті 233 КЗпП України розповсюджується на спірні правовідносини та стягнув належу працівникові вихідну допомогу.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються із відповідну правовою позицію Верховний Суд у постанові від 4 квітня 2023 року по справі №640/8348/21.

Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди колегія суддів вважає за необхідне вказати про таке.

Згідно ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як було встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав ОСОБА_1 , а саме невиплати їй вихідної допомоги, невидачі трудової крижки, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останньої уклад життя, завдало їй моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, остання зазнала втрат немайнового характеру, тобто завдано моральну шкоду.

Отже колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та із визначеним ним розміром моральної шкоди, оскільки це відповідає принципу розумності, виваженості та справедливості.

З мотивів, викладених вище, судова колегія приходить до висновку, що належних, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження в суді першої інстанції та яким надана правова оцінка.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аудиторська компанія «Дівайс-груп» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2023 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 17 травня 2023 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська