ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1791/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №702/561/22 Категорія: 310000000 Нейло І.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.,

за участю секретаря Новицької Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шквири Світлани Василівни на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2023 року (повний текст складено 07.09.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину в майні подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом особистої приватної власності, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 08.05.1993 з ОСОБА_2 уклали шлюб, але фактично з 2018 року сімейні стосунки не підтримуються. Перебуваючи у шлюбі сторони придбали житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування вказаного домоволодіння розміром, 0,137 га., кадастровий номер :01:001:1898. Вказані вище житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами та земельна ділянка, на якій вони розташовані, були придбані в період перебування у шлюбі, але припинення сімейних стосунків обумовило звернення позивача до суду.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за ним право власності на частину житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , також визнати право власності на частину земельної ділянки розміром, 0,137 га., кадастровий номер :01:001:1898, з цільовим призначенням, для будівництва і обслуговування домоволодіння яка розташована за тією ж адресою.

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в період шлюбу з ОСОБА_1 нею було придбане майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку розміром, 0,137 га., які розташовані по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 заперечує, що придбаний будинок та земельна ділянка є спільним майном подружжя, оскільки це майно було придбано для її матері - ОСОБА_3 , яка тривалий час живе та працює в Італії, та за її кошти, які вона надавала для придбання спірного майна. Вважає, що за час шлюбу з ОСОБА_1 їх сім`я не могла придбати вказане майно за кошти, які вони разом заробляли, оскільки її чоловік свою заробітну витрачав на власні потреби, а її заробітної плати не вистачало навіть для життя.

Враховуючи наведені обставини ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку розміром, 0,137 га., кадастровий номер :01:001:1898, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2023 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції у частині первісних позовних вимог мотивовано тим, що внаслідок самочинного будівництва (реконструкції) спірний будинок втратив тотожність із тим, який сторони придбали за договором купівлі-продажу в 2015 році, тому він не може бути предметом поділу відповідно до положень статей 364, 367 ЦК України, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

Виходячи із принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (постанова Великої палати ВС від 16.06.2022 р, справа 689/26/17), позовні вимоги про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частку земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 є похідними від позовних вимог про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частку житлового будинку, а тому вони також не підлягають задоволенню.

При вирішенні зустрічних вимог заявлених ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку, що з наданих нею письмових доказів не підтверджується придбання спірного домоволодіння та земельної ділянки за її особисті кошти, оскільки відсутні відомості, що отримані нею валютні надходження перераховувались ОСОБА_3 саме для купівлі будинку або земельної ділянки.

Враховуючі, що в договорах купівлі-продажу спірного майна відсутні відомості про їх придбання за особисті кошти ОСОБА_2 , пояснення свідків не є достатніми доказами, що спірний будинок та земельна ділянка були придбані для матері ОСОБА_2 та за рахунок її особистих коштів, крім того сторони не заперечували, що шлюбні стосунки між ними були припинені тільки з 2018 року, тобто до цього часу ними велось спільне господарство.

Таким чином ОСОБА_2 не надано суду доказів на підтвердження обставин, придбання будинку за власні кошти. За таких обставин суд вважав, що презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майна не спростована, оскільки у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання спірного нерухомого майна за особисті кошти.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог та зазначив, що судове рішення є незаконним, ухваленим з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у розумінні статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» повідомлення про початок виконання будівельних робіт і є тим самим дозволом на проведення реконструкції спірного будинку.

З копії повідомлення про початок будівельних робіт від 12 вересня 2016 року №ЧК68 вбачається, що ОСОБА_2 буде проводити реконструкцію житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , а саме надбудова другого поверху у відповідності до будівельного паспорта № НОМЕР_1 , який виданий сектором регіонального розвитку, містобудування та архітектури Монастирищенської РДА 16 серпня 2016 року.

Тому, неможливо проведену реконструкцію спірного будинку вважати самочинним, в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України.

З огляду на зазначене, спірний будинок підлягає поділу, оскільки не є самочинним будівництвом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказала, що будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка по АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної сумісної власності, а є об`єктом особистої приватної власності, оскільки придбані за її особисті кошти, які надані їй мамою ОСОБА_3 .

Вказує, що під час розгляду справи до суду було надано повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 12.09.2016 року та лист Державної інспекції архітектури та містобудування України від 09.06.2023 року. В реєстрі будівельної діяльності, наявна інформація, що за адресою: АДРЕСА_1 Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Черкаській області зареєстроване повідомлення від 12.09.2016 року №ЧК68 про початок виконання будівельних робіт, щодо об`єкта будівництва «Реконструкція житлового надбудовою другого поверху», інші документи такі, як дозвіл на будівництво, проект робіт з реконструкції або документ про прийняття до експлуатації спірного будинку після реконструкції суду надано не було, тому житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є таким, що збудований (реконструйований) самочинно.

Отже, вказаний будинок не може бути поділений.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Оскільки рішення суду оскаржено стороною позивача за первісним позовом лише в частині заявлених ним вимог, тому перегляду в апеляційному порядку підлягає судове рішення саме у даній частині.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 29.11.2019, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08.05.1993 року, та до укладення шлюбу відповідач за первісним позовом мала прізвище « ОСОБА_5 ». (т.1 а.с.5)

В період шлюбу, на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 22.04.2015 року, ОСОБА_2 було придбано житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку з кадастровим номером: :01:001:1898, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1 а.с.7-9)

Реєстрація права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_2 , як одноосібного власника, відбулась 22.04.2015, що підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого загальна площа спірного будинку складає 110,3 кв.м., житлова 75,6 кв. м. (т.1 а.с.11)

22.04.2015 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,137 га за кадастровим номером: :01:001:1898, цільове призначення якої будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. (т.1 а.с.10)

Згідно листа Державної інспекції архітектури та містобудування України від 09.06.2023, в реєстрі будівельної діяльності, наявна інформація, що за адресою: АДРЕСА_1 , Управлінням Державної архітектурно будівельної інспекції у Черкаській області зареєстроване повідомлення від 12.09.2016 № ЧК68 про початок виконання будівельних робіт, щодо об`єкта будівництва «Реконструкція житлового будинку надбудовою другого поверху». (т.2 а.с.34)

Як вбачається з технічного паспорта та технічної характеристики будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з повідомленням про початок виконання будівельних робіт від 12.09.2016 № ЧК68, станом на 16.08.2017, загальна площа вказаного житлового будинку змінилась з 110, 3 кв. на 141 кв.м., а житлова площа змінилась з 75,6 кв.м., на 73,6 кв.м. за рахунок реконструкції житлового будинку з надбудовою другого поверху. (т.1 а.с.87-92, 232)

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту (будівельного паспорта); або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Частиною другою статті 36 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина восьма статті 39 цього Закону.

Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Разом з тим, установлено, що в період шлюбу ОСОБА_2 придбала будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи наявне і приведене вище повідомлення про початок виконання будівельних робіт по реконструкції спірного будинку. Роботи проводяться у відповідності до будівельного паспорту № 16, виданого Сектором регіонального розвитку містобудування та архітектури Монастирищенської РДА 16.08.2016 року.

Посилання на вказане повідомлення міститься і у довідці КП «ЧООБТІ» Монастирищенський виробничий відділок від 10 березня 2023 року №87 (т. 1 а.с. 232).

За таких обставин, а також враховуючи, що будинок розташований на земельній ділянці, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що реконструкція придбаного будинку та земельної ділянки, на якому він розташований не може вважатися самочинним будівництвом.

Щодо визнання права власності на частину житлового будинку

За приписами частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Вирішуючи питання про виникнення, зміни та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток кожного з подружжя. Суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін.

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 495/5454/17 де вказано, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін.

Також вищенаведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц, у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 369/8539/19 та у постанові 27 березня 2023 року у справі №686/9366/20.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-71 СК України та статтею 372 ЦК України.

Згідно з статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, колегія суддів доходить висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 та можливість визнання за ним право власності на частину об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .

Щодо визнання права власності на частину земельної ділянки

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з приписами частин першої та четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), дійшла висновку про те, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Колегія суддів зазначає, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 зазначеного Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)).

Отже, колегія суддів доходить висновку, що земельна ділянка площею 0,1379 га разом із об`єктом незавершеного реконструкцією житлового будинку, що знаходиться на ній підлягає поділу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок про те, що положення статей 60, 70 СК України, 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки Верховний Суд зробив у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) та від 22 лютого 2023 року у справі № 367/7692/17 (провадження № 61-2832св22).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказувала, що спірний будинок та земельна ділянка є її особистою власністю, оскільки придбані за кошти надані її матір`ю. Однак, рішення суду у частині вирішення її зустрічних позовних вимог не оскаржувала, що свідчить про її фактичну згоду з встановленими обставинами у справі та наданою судом першої інстанції їм оцінкою.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини 13 статі 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовною заявою сплатив судовий збір у розмірі 9272,94 грн., при зверненні до суду з апеляційною скаргою сплатив 13909,41 грн.

У зв`язку з викладеним, витрати понесені позивачем за первісним позовом підлягають стягненню з ОСОБА_2 на його користь.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шквири Світлани Василівни задовольнити.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2023 року скасувати в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог та ухвалити у даній частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки розміром 0,1379 га, кадастровий номер :01:001:1898, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки розміром 0,1379 га, кадастровий номер :01:001:1898, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 23182,35 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2023 року.

Судді: