ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/6180/22 Номер провадження 22-ц/814/3855/23Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О.С. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гладиш Ярослави Миколаївни, представника Акціонерного товариства «УкрСиббанк», на рішення Автозаводського районного суду м,Кременчука від 10 травня 2023 року (час ухвалення судового рішення з 14:46:37 до 15:17:02; дата виготовлення повного тексту судового рішення 15 травня 2023 року) у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення коштів на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з вказаним позовом, просило стягнути із ОСОБА_1 , на його користь 3% річних у розмірі 2 042,88 швейцарських франків та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 14.11.2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 24.11.2006 року в сумі 28 084,82 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 09.11.2013 року становило 243 958,49 грн, і судові витрати у розмірі 2 439,58 грн.

Так як рішення Апеляційного суду Полтавською області від 14.11.2016 року у цивільній справі № 524/10569/13-ц станом на 21.09.2022 року не виконано, то Банк на підставі ч.2 ст.625 ЦК України нарахував три відсотки річних в сумі 2 042,88 швейцарських франків за період з 22.09.2019 по 23.02.2022 року, які просить стягнути з відповідача.

Рішенням Автозаводського районного суду м,Кременчука від 10 травня 2023 року у задоволенні позову відмолено у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі адвокат Гладиш Я.М., представник Акціонерного товариства «УкрСиббанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги з посиланням на низку постанов Верховного Суду зазначається, що висновки суду про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суперечать сталій судовій практиці та висновкам Верховного Суду у справах з подібними фактичними обставинами і відповідними правовідносинами.

Оскільки невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором є триваючим порушенням грошового зобов`язання, то банк правомірно нарахував три відсотки річних у межах трирічного строку із дня звернення до суду з цим позовом .

У відзиві ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стверджується, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини, визначив характер спірних правовідносин і момент початку перебігу строку позовної давності, обґрунтовано взявши до уваги, що Банк пред`явив вимогу про дострокове повернення усієї суми кредита 03 жовтня 2013 року, отже за станом на жовтень 2022 рок, дата подання позову у цій справі, сплив строк давності як для основного зобов`язання, так і для похідних зобов`язань.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 24.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0 з додатковою угодою № 1 від 30.01.2009 року, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 34 628 швейцарських франків шляхом зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника, а відповідач зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит та сплачувати проценти у порядку та розмірі, передбаченому договором кінцевим терміном погашення 23.11.2011 року.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору виникла прострочена заборгованість і банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 14.11.2016 року у справі № 524/10569/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 24.11.2006 року в сумі 28 084,82 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 09.11.2013 року становить 243 958,49 грн, та судові витрати у розмірі 2439,58 грн.

Як вбачається з листа Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23.02.2023 № 28299 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 524/10569/13-ц, виданого 29.12.2016 року Автозаводським районним судом м. Кременчука про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» завершено 25.02.2021 на підставі п.7 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

За станом на 23.02.2023 року вищевказаний лист на виконанні не перебуває. Стягнень по виконавчому листу у період перебування на виконанні не було.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача виник обов`язок зі сплати 3% річних в сумі 2 042,88 швейцарських франків за період з 22.09.2019 по 23.02.2022 року, проте банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту та направив позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту від 03.10.2013 року за вихідним номером 30-11/4125, яка отримана ОСОБА_1 24.10.2013 року.

Таким чином, строк для повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, тобто 25.11.2013 року.

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору та пред`явленням позичальнику вимоги про достроково повернення коштів змінився строк виконання основного зобов`язання, отже банк мав право протягом трьох років звернутися до суду з позовом про стягнення трьох відсотків річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, однак позовну заяву подав до суду лише 24.10.2022.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Рішення суду наведеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Під час розгляду справи позивач наполягав на застосуванні до спірних правовідносин висновків, викладених у постанові ВП ВС від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Суд першої інстанції у рішенні зазначив, що «посилання позивача на правову позицію. Викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 127/15672/16-ц, є безпідставним, оскільки вони не є релевантними до спірних правовідносин.»

Такий висновок свідчить про свідоме ігнорування судом змісту наведеного судового рішення.

У справі № 127/15672/16-ц судами встановлені такі фактичні обставини.

«ОСОБА_2 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за Кредитним договором, яким їй надано кредит строком до 23 липня 2027 року. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальниці та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які поручилися за виконання відповідачкою цього договору на підставі укладених із банком договорів поруки. Судовим рішенням від 24 листопада 2009 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальниці перед банком та його порушення. Виконавчий лист, виданий на підставі цього рішення, пред`явлений до примусового виконання та після тривалого виконавчого провадження добровільно виконано одним із боржників у наданий державним виконавцем строк до 23 квітня 2015 року.»

«Оскільки вказане рішення суду боржники виконали у повному обсязі лише 6 липня 2015 року, ПАТ «Універсал банк» просило на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 нараховані на суму боргу інфляційні втрати за період з липня 2012 року по липень 2015 року у розмірі 272 136,22 грн та 3 % річних, нараховані за цей період, у розмірі 59 920,98 грн, а всього 332 057,20 грн.»

У межах розгляду цієї справи встановлено, що у зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язків за кредитним договором банк звернувся до суду із вимогою про дострокове стягнення заборгованості і судовим рішенням (рішення Апеляційного суду Полтавської області від 14 листопада 2016 року) про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача перед банком та його порушення. Рішення суду невиконане, отже банк заявив вимогу про стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України трьох відсотків річних за три роки, що передували зверненню до суду.

Отже, єдина різниця між цими справами полягає у тому, що у справі № 127/15672/16-ц рішення суду про стягнення заборгованості було виконане добровільно у межах виконавчого провадження, що не є істотним для правильного вирішення питання про застосування у спірних правовідносинах норми ч.2 ст. 625 ЦК України і ч.4 ст.267 ЦК України.

У справі № 127/15672/16-ц ВП ВС виклав такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2009 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 21 квітня 2015 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 21 квітня 2015 року.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 21 квітня 2015 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачів перед банком за Кредитним договором припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.»

Наведені правові висновки є сталими, так, зокрема, Верховний Суд, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції і передаючи справу на новий апеляційний розгляд, у постанові від 20 вересня 2023 року (справа № 462/5025/20), зазначив у тому числі таке: «апеляційний суд не врахував, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку до суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини, всупереч вимогам ч.4 ст.263 ЦПК України не застосував до спірних правовідносин сталі правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, внаслідок чого ухвалив незаконне рішення.

Посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20 лютого 2023 року у справі № 910/15411/21, апеляційний суд визнає необґрунтованим, так як у зазначеній справі Верховний Суд вирішував такі питання:

необхідність зменшення або звільнення Міноборони від сплати інфляційних витрат в умовах воєнного стану за прострочення виконання грошового зобов`язання

щодо дати, з якої нараховуються інфляційні втрати, оскільки Міноборони у касаційній скарзі зазначало, що датою початку нарахування інфляційних втрат є 19.05.2021 (дата ухвалення постанови суду апеляційної інстанції у справі №910/4630/20, якою Міноборони зобов`язане виплатити спірну суму - 353 287,66 грн). Тому, на думку скаржника, відповідно до ст.509 та ч.5 ст.11 ЦК у Міноборони виник обов`язок зі сплати спірної суми саме в момент ухвалення судового рішення, оскільки тільки після конкретизації змісту зобов`язання за допомогою рішення суду те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника.

Таким чином, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення суті заявлених вимог, а саме про задоволення позову з тих підстав, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили та залишилося невиконаним; невиконання грошового зобов`язання є триваючим порушенням, а банк пред`явив вимогу про стягнення трьох відсотків річних, нарахованих у межах трирічного строку від дати звернення до суду із цим позовом.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що АТ «УкрСиббанк», звертаючись до суду з позовом, сплатило 2 481 грн судового збору (а.с.3), подаючи апеляційну скаргу, сплатило 3 721,50 грн судового збору (а.с.155).

Позов та апеляційну скаргу задоволено в повному обсязі.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» необхідно стягнути 2 481 грн судового збору за подачу позову до суду і 3 721,50 грн судового збору за подачу апеляційної скарги, а всього 6 202,50 грн.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Гладиш Ярослави Миколаївни, представника Акціонерного товариства «УкрСиббанк», задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м,Кременчука від 10 травня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення коштів на підставі ч.2 ст.625 ЦК України задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (, 04070, мiсто Київ, вулиця Андрiївська 2/12) 2 042,88 швейцарських франків.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (, 04070, мiсто Київ, вулиця Андрiївська 2/12) судовий збір у розмірі 6 202,50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 22 листопада 2023 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов