ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 травня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/49/22

Головуючий у першій інстанції - Домашенко Ю. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/610/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Омельчук Оксана Іванівна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 05 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,

місце ухвалення судового рішення - смт Козелець,

час проголошення рішення суду - 12 год. 20 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 16 січня 2023 року.

У С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсним договір дарування рухомих речей, який укладено 29 вересня 2021 року між ОСОБА_3 (дарувальником) та ОСОБА_2 (обдарованим), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Омельчук О.І. та зареєстрований у реєстрі за № 559.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що з 06 жовтня 1989 року по 18 травня 2016 року перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу збудовано об`єкт незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , будівництво закінчено, будинок експлуатується за функціональним призначенням, але ОСОБА_2 не оформлює право власності на нього, що перешкоджає позивачці реалізувати право на поділ майна подружжя. З метою уникнення поділу спільно нажитого майна ОСОБА_2 уклав із батьком ОСОБА_3 фіктивний договір дарування рухомих речей, предметом якого є будівельні матеріали, які вже використані при будівництві будинку АДРЕСА_1 . Позивачка указує на те, що оспорюваний договір є фіктивним і укладений з метою уникнення поділу спільного майна подружжя. Відповідачі, уклавши оспорюваний правочин, намагаються таким чином вилучити спірний будинок зі спільного майна подружжя, що порушує права позивачки як співвласниці нерухомості.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 05 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування рухомих речей, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчено 29 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Омельчук О.І. та зареєстрований у реєстрі за № 559. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 496,20 грн судового збору з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що предметом позовних вимог є встановлення обставин фіктивності правочину, а не наявності рухомого майна на земельній ділянці та належність цього майна до спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Указує на те, що судом першої інстанції не з`ясовано належним чином, чи має відношення ОСОБА_1 до рухомого майна, яке у 2021 року ОСОБА_3 подарував синові ОСОБА_2 , не надано належної правової оцінки тим обставинам, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано у 2016 році.

Наголошує на тому, що суд помилково вважав, що предмет договору знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , оскільки ці обставини не встановлювалися в судовому засіданні. У матеріалах справи відсутні докази місцезнаходження подарованих рухомих речей за їх кількістю та наявністю на зазначеній земельній ділянці, а також відсутні експертні висновки стосовно того, чи вбудоване або використане рухоме майно при будівництві об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 або залишки рухомого майна зберігаються за вказаною адресою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, одностороннє трактування законодавства, обставин справи та доказів, наданих стороною позивача, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково вважав, що рухомі речі, які указані в договорі дарування, є частиною спільного майна подружжя, зокрема спірного будинку, що не введений в експлуатацію. Позивачкою не доведено, що предмет договору пов`язаний з розглядом справи про поділ майна подружжя.

ОСОБА_3 наголошує на тому, що укладення договору дарування рухомих речей не порушує право позивачки, оскільки предметом договору є рухомі речі, які належали ОСОБА_3 .

У наданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 безпідставними і необґрунтованими, просить у їх задоволенні відмовити і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що договір дарування рухомих речей укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у той час, коли Козелецьким районним судом Чернігівської області відкрито провадження у справі № 734/2132/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єкту незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину незавершеного будівництвом об`єкта.

Вважає, що суд першої інстанції вірно з`ясував, що предметом розгляду справи про визнання недійсним договору дарування рухомих речей являються ті самі будівельні матеріали, з яких побудовано будинок АДРЕСА_1 , та який є предметом розгляду іншої справи № 734/2132/21. Укладення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору дарування рухових речей є намаганням ОСОБА_2 уникнути поділу спільного майна з колишньою дружиною ОСОБА_1

ОСОБА_1 вважає твердження відповідачів про те, що вона немає відношення до нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 , безпідставними, оскільки позивачка до цього часу зареєстрована за вказаною адресою.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 30 березня 2023 року справу призначено до розгляду на 16 травня 2023 року об 10 год. 00 хв з повідомленням учасників справи. У наведене судове засідання учасники справи та їх представники не з`явилися.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієнка А.М., представника ОСОБА_2 - адвоката Берус Н.В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Омельчук О.І. надійшли заяви про розгляд даної справи без їх участі (а.с. 174, 224, 226-227).

За змістом ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Отже, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду - скасувати з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та визнаючи договір дарування рухомих речей недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що предмет договору дарування входить до складу об`єкту незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , щодо якого між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 триває судовий спір про його визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності, а отже, оспорюваний договір укладено відповідачами, які є близькими родичами, без наміру виконання зобов`язань за ним, з протиправною метою уникнення можливого поділу спільного майна подружжя (у разі задоволення позовних вимог), а не з метою реального безоплатного передання майна у власність іншій особі.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

У справі встановлено, що з 06 жовтня 1989 року по 18 травня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 18 травня 2016 року (а.с. 164).

Розпорядженням Козелецької районної державної адміністрації Чернігівської області від 14 липня 1994 року № 153, дозволено ОСОБА_2 будівництво індивідуального житлового будинку на 4 кімнати, житловою площею 50.5 кв м та господарських будівель для особистого підсобного господарства площею 72 кв м в АДРЕСА_1 на виділеній рішенням Козелецької селищної Ради народних депутатів від 21 квітня 1994 року № 50 земельній ділянці площею 0.12 га (а.с. 11).

Як свідчить пояснювальна записка до проекту забудови земельної ділянки ОСОБА_2 , на земельній ділянці передбачається будівництво житлового будинку на 4 кімнати, житловою площею 50,5 кв м та господарських будівель площею 72 кв м, рекомендовано роботи, які необхідно виконати як по житловому будинку, так і по господарським будівлям, інженерним обладнанням (а.с. 12-13).

У технічному паспорті, складеному 09 вересня 1997 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 зображено проекти житлового будинку та господарських будівель (а.с. 12-15).

Актом комісії від 15 жовтня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_2 у період з 14 травня 1995 року по 15 жовтня 2019 року постійно мешкає за адресою місця реєстрації по АДРЕСА_1 в житловому приміщенні - літня кухня, яка позначена на плані земельної ділянки від 09 вересня 1997 року (технічний паспорт, інвентарний номер 2642) під літ. «В», загальною площею 38.8 кв м (а.с. 17).

За даними Ніжинського відділення АТ «Чернігівгаз» від 05 березня 2020 року, у 2001 році за адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок на ім`я ОСОБА_2 встановлено газові прилади: лічильник газу, плита газова, опалювальний котел, опалювальна площа 35 кв.м. 15 квітня 2011 року встановлено додаткові газові прилади: лічильник газу, опалювальний двоконтурний котел) та змінилася опалювальна площа на 109,6 кв.м (а.с. 16).

Рапортом дільничого офіцера поліції Козелецького ВП Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області від 30 січня 2020 року підтверджується, що у ході проведення подальшої перевірки інформації, викладеної в поясненнях сусідів, здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що дійсно будинок являється житловим, оскільки опалюється та майже у всіх вікнах горить світло (а.с. 18).

21 вересня 2021 року ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний) уклали договір дарування рухомих речей, згідно із п. 1.1. якого дарувальник ОСОБА_3 передає безоплатно рухомі речі, а саме - сантехнічне обладнання, обладнання для опалення та будівельні матеріали: лісову продукцію в об`ємі 10 м куб.; лісову продукцію (дошку) - 4 м куб.; камінь - 1000 шт.; блоки розміром 200х600 - 63 м куб.; балку двотавр - 2 шт.; кут металевий Т-подібний - 210 кг; трубу - 240 пог. м; вікна металопластикові - 7 шт.; шифер листи розміром 1500х3000х10 - 25 шт.; кільце діаметром 1,7 - 3 шт.; блоки - 840 шт.; цеглу силікатну - 700 шт.; цемент - 2 т; блок фундаментний ФВС - 28 шт.; черепицю покрівельний матеріал - 180 кв м, у власність обдарованому, а обдаровуваний ОСОБА_2 приймає в дар рухомі речі. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Омельчук О.І. та зареєстровано в реєстрі за № 559 (а.с. 9-10).

Відповідно до 1.3. указаного договору ОСОБА_3 засвідчив, що на момент укладення договору предмети договору не перебувають під арештом чи забороною, щодо них не ведуться судові спори, вони не заставлені, у податковій заставі не перебувають, відносно них не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, треті особи не мають прав на предмети договору, вони не є об`єктом права спільної сумісної власності, предмети договору набуті правомірно, предмети договору не є річчю, обмеженою у цивільному обороті і не відносяться до пам`яток історії, культури чи мистецтва, які охороняються державою і для відчуження яких необхідна попередня згода компетентних органів. Відсутність заборони відчуження рухомого майна у дарувальника підтверджується витягом від 29 вересня 2021 року № 75260957 з державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Згідно з п. 1.4 указаного договору предмет договору знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка виділена під забудову обдарованому згідно з рішенням виконкому Козелецької селищної Ради народних депутатів від 21 квітня 1994 року № 50.

За пунктом 3.1 указаного договору дарувальник довів до відома обдаровуваного, а обдаровуваний взяв до уваги той факт, що предмет договору не є спільною сумісною власністю, а є його особистою приватною власністю і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на предмет договору, в тому числі відповідно до ст. ст. 65,74, 97 Сімейного кодексу України, немає. Відповідна інформація викладена у заяві дарувальника, зміст якої доведено нотаріусом до відома обдаровуваного до підписання цього договору.

У пункті 3.2 указаного договору зазначено, що сторони в цьому договорі стверджують та повідомляють про те, що: договір укладається ними у відповідності до їх волі, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; у момент укладання цього договору вони усвідомлюють значення своїх дій і можуть керувати ними; не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього спору; однаково розуміють значення, умови, природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно та однозначно розуміти та витлумачити цей договір; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається на вигідних для сторін умовах; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним).

Звернувшись з позовом про визнання недійсним договору дарування рухомих речей від 29 вересня 2021 року, ОСОБА_1 указувала, що правочин є фіктивним, оскільки укладений між відповідачами усупереч загальних засад ЦК України, з метою уникнення поділу спільного майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (стаття 234 ЦК України).

Тлумачення статті 234 ЦКУкраїни, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши обставини справи, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.

Аналізуючи наявні у справі докази, колегія суддів виходить з того, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано у 2016 році. За доводами позивачки об`єкт нерухомості, який є предметом спору між колишнім подружжям, збудовано під час шлюбу, тобто до 2016 року.

Предметом цього спору є договір дарування рухомих речей, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у 2021 року.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень у провадженні Козелецького районного суду Чернігівської області перебуває цивільна справа № 734/2132/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єкту незавереного будівництвом об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину незавершеного будівництвом об`єкту. Спір по суті не вирішено. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 липня 2022 року зупинено провадження до вирішення цієї справи про визнання недійсним договору дарування.

Звертаючись з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_1 обґрунтовувала вимоги тим, що відповідачі уклали договір дарування з метою уникнення поділу майна, набутого колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки зазначені в договорі предмети дарування (сантехнічне обладнання, обладнання для опалення та будівельні матеріали) використані під час будівництва будинку по АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд вважає, що пункт 1.4 договору дарування рухомих речей, за змістом якого предмет договору знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка виділена під забудову обдарованому згідно з рішенням виконкому Козелецької селищної Ради народних депутатів від 21 квітня 1994 року № 50 не підтверджує, що спірне рухоме майно входить до складу об`єкту незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає слушними доводи сторони відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні докази місцезнаходження подарованих рухомих речей, які входять до складу предмета договору дарування, за їх кількістю та наявністю на земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

За змістом ч. 1 ст. 723 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття, тобто право власності на подароване рухоме майно у ОСОБА_2 виникло не раніше дня укладення спірного правочину - 29 вересня 2012 року. Отже, укладення договору дарування у 2021 році не має правового значення для вирішення спору про поділ майна, що за доводами позивачки збудовано у 2016 році під час шлюбу.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що позивачкою, яка не являється стороною оспорюваного договору, не доведено, що укладення відповідачами у 2021 році цього правочину порушує її право на поділ майна колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , збудованого у шлюбі до 2016 року.

Посилання позивачки на те, що відповідачі уклали договір дарування рухомих речей з метою уникнення можливого поділу спільного майна подружжя без надання належних доказів не є достатнім підтвердженням порушення оспорюваним правочином прав ОСОБА_1 , оскільки не доведено, що остання має право на рухомі речі (сантехнічне обладнання, обладнання для опалення та будівельні матеріали), які є предметом договору дарування.

Ураховуючи наведене, вирішуючи спір, суд першої інстанції помилково вважав доведеним те, що предмет договору дарування входить до складу об`єкту незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , щодо якого між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 триває спір про визнання його об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину незавершеного будівництвом об`єкту.

Беручи до уваги невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи та неправильне застосування районним судом норм матеріального права, апеляційний суд відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України вважає, що слід скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування через відсутність порушеного права ОСОБА_1 .

Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив 1 488,60 грн (а.с. 141), ОСОБА_3 - 1 488 грн (а.с. 136).

Зважаючи на те, що апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено, з позивачки на користь ОСОБА_2 належить стягнути 1 488,60 грн, а на користь ОСОБА_3 - 1 488 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Під час апеляційного розгляду справи представник ОСОБА_2 - адвоката Берус Н.В. подала заяву про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в сумі 2 800 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представництво інтересів ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції адвокат Берус Н.В. здійснювала на підставі договору про надання правничої допомоги № 8 від 26 лютого 2023 року (а.с. 161-162).

26 лютого 2023 року Адвокатське об`єднання «Правова ініціатива» в особі голови об`єднання Берус Н.В., та ОСОБА_2 уклали договір, за умовами якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

16 березня 2023 року Адвокатське об`єднання «Правова ініціатива» в особі голови об`єднання Берус Н.В., та ОСОБА_2 підписали акт здачі-приймання правничої допомоги до договору № 8 від 26 лютого 2023 року (а.с. 231), за яким надано наступну правничу допомогу: ознайомлення з матеріалами справи 400 грн х 1 год. = 400 грн; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи 400 грн х 2 год. = 800 грн; підготовка процесуальних документів по справі: апеляційна скарга 400 грн х 4 год. = 1 600 грн. Станом на 16 березня 2023 року надано послуг (правнича допомога) на суму 2 800 грн.

16 березня 2023 року ОСОБА_2 за правову допомогу сплатив Адвокатському об`єднанню «Правова ініціатива» 2 800 грн (а.с. 231 зворот).

Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги факт отримання ОСОБА_2 послуг адвоката та документальне підтвердження понесених ним витрат в суді апеляційної інстанції, відсутність заперечень з боку сторони позивача, колегія суддів вважає можливим задовольнити заявлене клопотання про відшкодування понесених у суді апеляційної інстанції витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 05 січня 2023 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1 488 (одну тисячу чотириста вісімдесят вісім) грн 60 коп. судового збору та 2 880 (дві тисячі вісімсот вісімдесят) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 1 488 (одну тисячу чотириста вісімдесят вісім) грн 00 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 травня 2023 року.

Головуюча Н.В. Шитченко

Судді О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко