ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7118/23 Справа № 211/3508/22 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Остапенко В.О., Корчистої О.І.

секретар судового засідання Гладиш К.І.,

сторони

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа - Довгинцівсько-Металургійний міжрайонний відділ в м.Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській областіна рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2023 року, ухваленого суддею Сарат Н.О. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 17 травня 2023 року,

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту.

Просив суд встановити факт постійного проживання його мати ОСОБА_2 на території України станом на 1991 рік та на час його народження, тому що без звернення до суду та без встановлення цього факту він не може отримати паспорт громадянина України та відповідно, працевлаштуватись і створити родину.

В обґрунтування заяви зазначив, що він народився у місті Маріуполь Донецької області. У його свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 , що видане 30.07.2021 року зазначені свідчення про батьків:батько - ОСОБА_3 , громадянство України, мати - ОСОБА_2 , також громадянка України. Повторне свідоцтво видане Довгинцівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Місце державної реєстрації його народження Іллічівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецької області.

Його мати ОСОБА_2 була зареєстрованою у АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи. На даний час вона перебуває у Німеччині.

Він постійно проживав у м.Кривому Розі, навчався з 1 по 9 клас з 01.09.2006 року по 13.11.2014 рік у загальноосвітньої школі №87. Його виховував родич ОСОБА_4 , який до нього відносився як до сина, утримував та займався його вихованням. Він мешкав разом з ним за адресою АДРЕСА_2 .

Він завжди працював без належного оформлення та бажає отримати паспорт, та почати отримувати освіту, укласти шлюб, тому звернувся до міграційної служби, щоб отримати паспорт. Однак, йому відмовили у видачі паспорта, у зв`язку з пропуском строку, відсутністю відомостей про матір, а саме її походження, відсутністю у нього довідки про підтвердження громадянства, тощо.

У зв`язку з чим він змушений звернутись до суду, та просив суд задовольнити його вимоги в повному обсязі.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2023 року заява ОСОБА_1 , заінтересована особа Довгинцівсько - Металургійний міжрайонний відділ в м.Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення юридичного факту задоволена.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Павлоград, Дніпропетровської області на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Довгинцівсько - Металургійного міжрайонний відділу в м.Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення суду, ухваленого при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 в повному обсязі.

При цьому, скаржник зазначає, що надані заявником докази (свідоцтво про народження заявника та паспорт його матері ОСОБА_2 ) підтверджують лише факт народження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проте не підтверджують факт постійного проживання на території України матері заявника станом на 24 серпня 1991 року.

Окрім того, скаржник зазначає, що запис акту про народження №1210 від 02.10.1975 року, який був витребуваний судом підтверджує лише факт народження ОСОБА_2 , проте не підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Звертає увагу на те, що Довідка, згідно якої ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 24.07.2019 не підтверджує факт реєстрації ОСОБА_2 станом на 24 серпня 1991 року, оскільки невідомо, де до цього моменту реєстрації проживала та була зареєстрована мати заявника. Наголошує на тому, що суду не надано жодного доказу (трудову книжку, атестат або диплом про навчання, копію домової книги з штампом реєстрації на території України, тощо) на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку заявника ОСОБА_1 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку представника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Барабаш Л.В., яка у повному обсязі підтримала вимоги і доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 в задоволенні його заяви про встановлення факту постійного проживання на Україні до 24 серпня 1991 року його матері ОСОБА_2 , перевіривши рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню із закриттям провадження у справі, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , являється матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в Україні, Донецька область, місто Маріуполь (а.с.6 копія свідоцтва про народження), яка є громадянкою України про що отримала паспорт № НОМЕР_2 (а.с. 9).

На виконання ухвали суду від 23.03.2023 року до суду було надано запис акту про народження №1210 від 02.10.1975 року, згідно якого ОСОБА_2 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Павлоград Дніпропетровської області, її батьки були циганами, з 24.07.2019 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

ОСОБА_1 , навчався в Криворізькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №87 Криворізької міської ради Дніпропетровської області з 1 по 9 клас в період з 01.09.2006 по 13.11.2014 рік (а.с. 7).

Суд першої інстанції задовольняючи заяву ОСОБА_1 виходив з доведеності обставин, на які він посилається, при цьому встановити факт постійного проживання його матері на території України, станом на 24 серпня 1991 року, позасудовим шляхом неможливо, а даний факт для заявника має юридичне значення й необхідний для набуття ним громадянства України за територіальним походженням.

Проте колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції та частково погоджується з доводами міграційної служби з огляду на таке.

Звертаючись до суду з цією заявою, ОСОБА_1 просив встановити факт постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року його матері ОСОБА_2 в окремому провадженні у порядку цивільного судочинства.

Ухвалюючи рішення про задоволення такої заяви, суд першої інстанції вважав, що встановлення факту має правове значення для заявника, в іншому порядку він не може довести цього факту, який було підтверджено наявними в матеріалах справи доказами.

Під час розгляду справи суд першої інстанції не звернув уваги на таке.

Порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, згідно з якими громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Так, з листа Довгинцівсько-Металургійного відділу у місті Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 24.09.2022 за вих.№1264-3323/000235-22 заявнику ОСОБА_1 роз`яснено, які саме документи йому необхідно надати органу ДМС для оформлення та видачі паспорта громадянина України. У листі зазначено, що оформлення та видача паспорта громадянина України у формі картки здійснюється відповідно до вимог «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (далі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №302 від 25.03.2015 (в редакції Постанови КМУ №745 від 26.10.2016) та приймається рішення про оформлення паспорта територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації особи та перевірки факту належності особи до громадянства України. Також в листі зазначено, що у разі надання перелічених у листі документів буде оформлено паспорт громадянина України у вигляді ІD картки вперше після досягнення 18 річного віку.

Відповідно до п.1 (Загальна частина Порядку) Паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Відповідно до підпунктів 1, 2 п.35 Порядку заявник для оформлення паспорта подає:

1) свідоцтво про народження (за наявності) або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (за наявності), або документ, що підтверджує факт народження, виданий компетентними органами іноземної держави (далі - свідоцтво про народження); 2) оригінали документів, що підтверджують громадянство та посвідчують особу батьків або одного з них, які на момент народження особи перебували у громадянстві України (для підтвердження факту належності особи до громадянства України).

У разі відсутності таких документів або у разі, коли батьки чи один із батьків такої особи на момент її народження були іноземцями або особами без громадянства, або у разі набуття особою громадянства України на території України подається довідка про реєстрацію особи громадянином України; у випадках, коли у заявника з поважних причин (тривалий час не проживає з батьками, місце перебування батьків невідомо або вони померли, зв`язок з ними втрачено або вони позбавлені батьківських прав, про що зазначається у письмовому поясненні заявника) відсутня можливість подати документи, зазначені в абзаці першому цього підпункту, перевірка факту належності заявника до громадянства України здійснюється за обліками ДМС, інших державних та єдиних реєстрів, інформаційних баз, що перебувають у власності держави.

Згідно з абзацом третім п.42 Порядку рішення про оформлення паспорта приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації особи та перевірки факту належності особи до громадянства України.

За змістом п.100 Порядку (підстави для відмови в оформленні та видачі паспорта) Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС має право відмовити особі в оформленні або видачі паспорта, якщо: 1) особа не є громадянином України (підпункт 1 п.42); дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави, органів місцевого самоврядування або підприємств, установ та організацій, не підтверджують надану заявником інформацію (підпункт 3 ); особа подала не в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі паспорта (піднкт 5); особу не встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи (підпункт 6 ).

Відповідно до положень пункту 101 Порядку у рішенні про відмову в оформленні чи видачі паспорта, яке доводиться до відома заявника в порядку і строки, встановлені законодавством, зазначаються підстави відмови. Заявник має право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими йому було відмовлено в оформленні чи видачі паспорта.

Нормами пункту 115 Порядку встановлено, що рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі паспорта може бути оскаржено особою в адміністративному порядку або до суду.

Пунктом 116 Порядку визначено, що ДМС, територіальний орган ДМС має право переглянути рішення, прийняте відповідно територіальним органом ДМС або територіальним підрозділом ДМС, і за наявності підстав зобов`язати його скасувати попереднє рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі паспорта і прийняти нове рішення на підставі раніше поданих документів.

Відповідно до пункту 117 Порядку інформація про результати розгляду скарги доводиться до відома заявника в установлений законодавством строк.

За правилами статті 26 Закону України «Про громадянство України» рішення з питань громадянства можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку до суду.

Отже, законодавством, чинним на момент звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення факту, було передбачено позасудовий порядок оформлення та видачі паспорта громадянина України, а рішення щодо відмови (повернення) заяви (клопотання) підлягає оскарженню у встановленому законом порядку.

Подібні висновки сформував Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі №584/434/21 (провадження №61-20114св21).

Матеріали справи не містять доказів, що заявник звертався у позасудовому порядку для оформлення та видачі паспорта та отримав відмову територіального органу Державної міграційної служби України.

Та обставина, що Довгинцівсько-Металургійний відділ у місті Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 24.09.2022 року надав ОСОБА_1 роз`яснення №1264-3323/000235-22, які саме документи йому необхідно надати для оформлення та видачі паспорта громадянина України, серед яких зокрема зазначено рішення суду про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, не може бути визнана як повернення заяви (клопотання) про оформлення та видачу паспорта, адже за своїм змістом не відповідає жодному із рішень, яке може прийняти територіальний орган Державної міграційної служби України повернення заяви, відмова у задоволенні клопотання про оформлення та видачу паспорта громадянина України.

Тож, заявник не довів, що у позасудовому порядку не зміг отримати паспорт громадянина України.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 розділу I Порядку №215 для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.

У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_4 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду (пункту 44 розділу ІІ Порядку № 215).

Територіальні органи Державної міграційної служби України приймають рішення про оформлення набуття громадянства України, зокрема за територіальним походженням (пункт 92 розділу IV Порядку №215).

Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо оформлення набуття громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України (перше речення абзацу першого пункту 93 розділу IV Порядку №215).

Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою (абзац другий пункту 93 розділу IV Порядку № 215).

Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, а стосовно поновлення особи у громадянстві України також відсутні передбачені Законом підстави, за наявності яких поновлення у громадянстві України не допускається, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про оформлення набуття особою громадянства України (абзац п`ятий пункту 94 розділу IV Порядку № 215).

Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, або стосовно поновлення особи у громадянстві України також будуть встановлені передбачені Законом підстави, за наявності яких поновлення у громадянстві України не допускається, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає вмотивоване рішення про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України (абзац шостий пункту 94 розділу IV Порядку № 215).

Матеріали справи не містять доказів, що заявник звертався у позасудовому порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням та отримав відмову територіального органу Державної міграційної служби України.

Тож, встановлення такого факту у судовому порядку є передчасним.

Підсумовуючи, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ГУ ДМС в Дніпропетровській області про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Визначаючи, чи пов`язується з встановленням зазначеного у заяві факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, колегія суддів застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

Вимоги заявника у цій справі пов`язані з доведенням підстав для набуття ним певного правового статусу громадянства України, не пов`язані з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. За предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Тож у спірних правовідносинах суд повинен врахувати правову мету звернення заявника до суду, яка полягає у набутті ним певного правового статусу громадянства України отримання паспорта. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на публічно-правові відносини заявника з державою.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі №539/4118/19

(провадження №61-10777сво20), вирішуючи питання про юрисдикційність питання про встановлення факту належності довідки заявникові, зазначив, що потрібно виходити з потреби визначати правову природу відносин, що виникли між учасниками справи, віддаючи цьому питанню першочергове значення. Питання про вирішення юрисдикційності спору з`ясовується судами на стадії відкриття провадження у справі, а якщо на стадії відкриття допущено помилку або неможливо було з`ясувати питання юрисдикції, тоді суд на будь-якій стадії розгляду справи вправі закрити провадження з підстав помилкового обрання відповідної юрисдикції. Питання юрисдикції впливає на визначення компетентного суду, належного кола учасників справи, розподіл тягаря доведення тощо, тож має вирішуватися судом пріоритетно до вирішення усіх інших правових питань.

Урахувавши визначені законом завдання цивільного судочинства, Верховний Суд визнає недопустимим ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України

(далі КАС України) передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини першої цієї статті).

Публічно-правовий спір це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (пункт 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360).

Резюмуючи, у спірних правовідносинах ГУ ДМС в Дніпропетровській області у межах та у порядку, встановленому законодавством України, наділене повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації заявником права, наданого йому згідно із Законом України «Про громадянство України».

Колегія суддів наголошує, що факт постійного проживання матері заявника на території України до 24 серпня 1991 року підлягає встановленню винятково під час розгляду справи у суді адміністративної юрисдикції у зв`язку з оскарженням рішення суб`єкта владних повноважень про відмову у задоволенні такого клопотання. В справі адміністративної юрисдикції встановлення такого факту не є самостійною метою, а є передумовою задоволення адміністративного позову.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі №539/4118/19 (провадження №61-10777сво20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 (провадження №14-166цс20) конкретизувала свої висновки щодо визначення подібності правовідносин, зазначивши, що на предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність варто також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Застосувавши наведені правові висновки, Верховний Суд дійшов переконання, що спірні правовідносини, хоча і не є тотожними із правовідносинами у справі №539/4118/19, розглянутій Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, проте за своїм змістом є подібними, а тому правові висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду підлягають застосуванню у справі, що переглядається.

Визначаючи релевантність до спірних правовідносин зазначених правових висновків, Верховний Суд врахував, що спірні правовідносини як у справі, що переглядається, так і у справі, розглянутій Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, стосуються правового захисту осіб, їхнього певного правового статусу у державі. У наведених справах з`ясовано, що існує позасудовий порядок встановлення фактів, які особа просить встановити, отже, правомірним порядком захисту є саме оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, якими порушуються права цих осіб, що віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Вирішуючи заяву, суд першої інстанції, керувався тим, що встановлення факту має для заявника юридичне значення. Водночас суд не врахував, що така заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, адже встановлення такого факту входить у предмет доказування у межах справи адміністративної юрисдикції, де спірними є публічно-правові правовідносини, що виникли між державою Україна, від імені якої діють органи Державної міграційної служби України, та фізичною особою, який є особою без громадянства та виявив намір і бажання набути громадянство України за територіальним походженням, отримавши паспорт громадянина України.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 3335 постанови від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19) зазначила про таке:

«33. Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

34. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, закриває провадження у ній».

Відповідно до честини 4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень ч.5 ст.367 ЦПК України якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 1922 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

Підсумовуючи, суд, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, діяв не як суд, встановлений законом, тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання його матері ОСОБА_2 на території України до 24 серпня 1991 року, оскільки зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися у порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим провадження у справі потрібно закрити.

Розглядаючи заяву по суті, суд не врахував, що у справі, яка переглядається, відносини виникли між заявником та ГУ ДМС України в Дніпропетровської області як суб`єктом владних повноважень з приводу подання ним клопотання для оформлення та видачі паспорта громадянина України, яке не має наслідком виникнення у заявника будь-яких цивільних прав та інтересів. Правові відносини заявника та ГУ ДМС України в Дніпропетровській області є виключно публічно-правовими, виникли у зв`язку з намірами заявника набути відповідний правовий статус у державі громадянство України. Звернення до суду із цією заявою не має правової мети виникнення, зміни або припинення цивільних прав та інтересів заявника.

Відповідно до Порядку №215 заявник має подати відповідне клопотання з додатками до нього до територіального органу Державної міграційної служби України та у разі відмови у задоволенні (повернення) клопотань оскаржити відповідне рішення з доведенням наявності підстав для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, зокрема факту проживання його матері на території України до 24 серпня 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи те, що вимоги заяви ОСОБА_1 у цій справі мають розглядатися за правилами не цивільного, а адміністративного судочинства у межах справи про оскарження рішення територіального органу Державної міграційної служби України про відмову у задоволенні (повернення) клопотання про оформлення та видачу паспорта громадянина України, тобто набуття громадянства України, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення потрібно скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255,ст.ст.367, 374, 377, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2023 року скасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Довгинцівсько-Металургійний міжрайонний відділ в м.Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту, закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право звернутися з відповідним адміністративним позовом до суду адміністративної юрисдикції у разі отримання відмови територіального органу Державної міграційної служби України у задоволенні клопотання заявника про оформлення та видачу паспорта громадянина України, тобто набуття громадянства України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний такст судового рішення складено 22 листопада 2023 року.

Головуючий

Судді