Справа № 466/330/23
Провадження № 2/466/930/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2023 року Шевченківський районний суд м.Львова у складі:

головуючої судді ЛУЦІВ-ШУМСЬКОЇ Н.Л.

учасники справи

секретар ПОПЕНКО І.І.

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідачка ОСОБА_3

представник відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини, зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , третя особа орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

04.01.2023р. ОСОБА_5 звернувся в Шевченківський районний суд м.Львова з позовом до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_5 . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18 травня 2006 року між ним та Відповідачкою було зареєстровано шлюб, який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року розірвано.

У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після розірвання шлюбу він став проживати окремо.

Проте невдовзі Відповідач почала порушувати його право на участь у вихованні дітей та спілкування з ними. Розпорядженням Сихівської районної адміністрації від 27.05.2021р. за №297 йому встановлено порядок і час зустрічей з дітьми:

Рішенням Шевченківського районного суду від 21 лютого 2022 року йому присуджено сплату аліментів на двох дітей. Вище вказане рішення ним виконується.

06.03.2022 року після початку повномасштабного вторгнення росїї проти України Відповідачка вивезла дітей в Іспанію. 16.04.2022 року Відповідачка з дітьми повернулася додому та запевнила, що залишається з дітьми в Україні. Син більше став проживати з ним так як сам цього хотів. 07.06.2022 року він не зміг вийти на зв`язок з дітьми та дізнався, що родичі колишньої дружини вивезли дітей з України в Іспанію. 10 грудня 2022 року дітей повернули до дому. Відповідачка та її родичі негативно ставилися до спілкування сина з ним.

Проте, син вирішив проживати з ним та категорично відмовився повертатися до матері. Він забезпечує дитині нормальні умови проживання і виховання. Позивач здоровий, без шкідливих звичок, офіційно працевлаштований, має достойний рівень життя та матеріальне забезпечення. У нього гнучкий графік роботи, що дозволяє повністю займатись вихованням дитини. Він проживає за адресою: АДРЕСА_1 у власній двокімнатній квартирі загальною площею 64,80кв.м. 3 метою забезпечення належних матеріально-побутових умов проживання дітей, ним створено середовище для комфортного проживання дітей: облаштована дитяча кімната з робочими місцями, зоною для відпочинку, сну та зберігання речей. Відповідачка заперечує проти проживання дитини з ним. Це змусило його звернутися з позовом в суд.

07.02.2023р. ухвалою відкрито загальне позовне провадження у справі.

Відповідачка ОСОБА_6 15.03.2023р. звернулася із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею. Зазначає, що позивач в кінці грудня 2022 року забрав спільного сина до себе додому за адресою АДРЕСА_1 та по даний час не відпускає його до матері ОСОБА_6 . Також, ОСОБА_5 не дає можливості спілкуватись із дитиною та вчиняє психологічний тиск на неї. Дитина обмежена у спілкуванні з рідною сестрою, що є психологічно важко для обох дітей.

ОСОБА_5 відмовляється повертати дитину, незважаючи на наявність неоскарженого розпорядження органу опіки та піклування про визначення способу участі у вихованні ОСОБА_5 .

Жодних обставин для зміни місця проживання сина не було так як Сторонами було погоджено місце проживання дітей з 2018 року і ОСОБА_5 звертався до органу опіки та піклування з метою встановлення йому днів побачень із дітьми. Відповідно істотних змін не було для того щоб змінювати місце проживання сина.

ОСОБА_6 відповідально ставиться до виконання батьківських обов`язків та приділяє багато часу дітям, займається їх вихованням, турбується про їх здоров`я. Вона позитивно характеризується за місцем праці і проживання.

Вважає, що проживання дитини з батьком матиме негативний вплив на психоемоційний стан дитини, оскільки батько проявляє надмірний технічний контроль за спілкуванням дитини, обмежує спілкування з матір`ю в телефонному режимі та спілкування між дітьми. Батько не належно дбає про харчування дитини, купуючи швидку їжу.

21.04.2023р. позивач ОСОБА_5 подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому доводи відповідачки заперечив. Вказав на те, що дитина з грудня 2022р. проживає з ним, відвідує школу і при бажанні має змогу повернутися проживати до матері, проте цього не зробила. Хоче і надалі проживати з ним.

У відповіді на відзив від 24.04.2023р. відповідачка наголошує на відсутності обставин, які б давали підставу для зміни місця проживання дитини ОСОБА_9 та відібрання дитини від матері. Зазначає, що зустрічний позов заявлено з метою забезпечення дитини правом на повноцінне спілкування із матір`ю та рідною сестрою, забезпечення права дитини на повноцінний розвиток в колі сім`ї.

Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, 05.07.2023 подала суду висновок від 03.07.2023р. за яким вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, покликаючись на вказані у позові та відзиві на зустрічну позовну заяву обставини. Проти зустрічних вимог заперечили.

Відповідачка та її представник зустрічні позовні вимоги підтримали з обставин, наведених у заявах по суті справи.

Представник органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не прибув. Подав суду клопотання про проведення судового засідання у його відсутність та врахування висновку від 03.07.2023р.

Заслухавши доводи та заперечення учасників провадження, показання свідків, дослідивши надані суду докази суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів з таких мотивів.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За ст.77 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Сторони ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 18.05.2008р. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року їх шлюб розірвано.

Сторони є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір`ю ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 . Місце їх реєстрації АДРЕСА_3 .

Батько ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , став проживати окремо за адресою АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Сихівської районної адміністрації від 27.05.2021р. за №297 ОСОБА_5 встановлено порядок і час зустрічей з дітьми.

Рішенням Шевченківського районного суду від 21 лютого 2022 року ОСОБА_5 присуджено сплату аліментів на користь ОСОБА_6 на утримання двох дітей. Вище вказане рішення звернуто до виконання. Заборгованості по сплаті аліментів немає.

Встановлено, що на початку березня 2022р. ОСОБА_6 разом з дітьми виїхала в Іспанію, де перебувала до середини квітня 2022р. На початку червня 2022р. діти разом з родичами відповідачки повторно виїхали до Іспанії і повернулися в Україну 10.12.2022р.

Після цього відповідачка виявила, що речі її та дітей перевезені позивачем у квартиру її батьків за адресою АДРЕСА_4 . У цій квартирі вона стала проживати разом з дітьми.

В кінці грудня 2022 року дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перейшов проживати до батька ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 , де і проживає донині.

Квартира за адресою АДРЕСА_1 складається з двох житлових кімнат площею 33,0кв.м, загальною площею 64,80кв.м і належить на праві власності ОСОБА_5 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 22.06.2023р. у квартирі належні побутові умови, влаштовано окрему дитячу кімнату, дитина забезпечена одягом, взуттям, раціональним харчуванням.

Згідно акту обстеження умов проживання у квартирі за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 63,5кв.м, від 21.06.2023р. ця квартира складається з трьох кімнат житловою площею 33,00кв.м. У квартирі належні побутові умови, дітям виділено по одній окремій кімнаті, облаштованій усім необхідним.

Фахівцями соціальної роботи не виявлено ознак складних життєвих обставин ні у сім`ї ОСОБА_5 , ні у сім`ї ОСОБА_6 , про що складено відповідні акти.

Сторони забезпечені постійною роботою та доходом, позитивно характеризуються.

Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, надаючи висновок від 03.07.2023р. про доцільність проживання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з батьком ОСОБА_5 , враховувала вказані вище обставини та документи, надані сторонами психолого-педагогічні висновки щодо дітей, висновки психологів та інші документи. Комісія заслухала сторони ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , як і на засідання комісії, так і в судовому засіданні при з`ясуванні його думки щодо місця проживання, висловив категоричне бажання надалі проживати з батьком.

Судом при розгляді справи не встановлено обставин, які б свідчили про негативний вплив батька на формування дитини, її світогляду та розвитку, та неможливість проживання дитини з батьком.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ч.1 ст.9 Конвенції, визначення компетентними органами, що розлучення дитини з батьками необхідне в якнайкращих інтересах дитини може бути необхідне у випадку, коли батьки не піклуються про дитину.

Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Нормою ч.6 ст.12 Закону України Про охорону дитинства встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Ті ж самі принципи закріплені вищезазначеною Декларацією прав дитини, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У ст. 153 Сімейного кодексу України вказано, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно з ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, тощо.

У ст.157 Сімейного кодексу України зазначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При вирішенні даного спору, суд, окрім цих норм, керується і нормою ст.160 Сімейного кодексу України, про те, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Дитина, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тринадцятирічний хлопець, який з грудня 2022 року проживає з батьком і хоче надалі з ним проживати. Бажання дитини повинно враховуватися батьками.

ІНФОРМАЦІЯ_6 дитині виповниться 14 років і вона набуде право самостійно вирішувати з ким із батьків їй проживати.

У ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Правом на звернення в суду за захистом наділена особа не лише в разі порушення, невизнання або оспорювання належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі захисту прав, свобод та інтересів інших осіб, яких за законом вона уповноважена захищати.

Стаття 5 ЦПК України, регламентуючи способу захисту, які повинен застосовувати суд здійснюючи правосуддя, одним із критеріїв визначає ефективність такого способу захисту.

На ефективності способів захисту прав, свобод та інтересів особи неодноразово наголошує Верховний Суд у своїй практиці.

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника ( пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Сторони подали позови про визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 . Кожен з батьків хоче щоб дитина проживала разом з ним. Безумовно, сторони в першу чергу виходять з найвищих інтересів дитини. Бо саме на захист прав дитини, а не своїх власних прав, інтересів чи амбіцій спрямовані позови.

І саме ці права та інтереси дитини враховує суд, вирішуючи спір.

У даній справі неможливо говорити про ефективний спосіб захисту прав та інтересів дитини, оскільки судове рішення, враховуючи час для набрання ним законної сили, не може бути ефективно реалізоване у зв`язку з досягненням дитиною ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_7 14 років на набуття ним права на самостійне визначення місця проживання з одним із батьків.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Керуючись ст.ст. 5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

З задоволенні первісного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини та зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , третя особа орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20 листопада 2023 року.

Суддя Н. Л. Луців-Шумська