Справа № 953/5919/21
16 травня 2023 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого - судді Губської Я.В.,
при секретарі - Мордухович К.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), треті особи -приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Тетяна Петрівна (м.Харків, вул. Шевченка б. 173), Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради (м.Харків, вул. Чернишевського б.55) про визнання договору дарування недійсним
Позивач ОСОБА_1 30.03.2021 звернулась з позовом до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнила, в якому просила суд: визнати договір дарування частини домоволодіння АДРЕСА_1 від 07.08.2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Тетяною Петрівною, номер запису про право власності /довірчої власності 32727483, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48140110 від 07.08.2019 недісним, стягнути з відповідачів судові витрати.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 06.04.2021 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 13.04.2021 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 15.06.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 28.07.2021 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернута заявнику.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 12.08.2021 закрито підготовче провадження у справі.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 22.11.2021 в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 22.11.2021 задоволено клопотання сторони позивача про витребування доказів.
31.08.2021 до суду надійшли заперечення третьої особи-приватного нотаріуса ХМНО Погрібної Т.П., в яких вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилалась на те, що договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посвідчений нею у відповідності до діючого законодавства 07.08.2019 за реєстровим №1578. ОСОБА_3 була подана заява про відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користуванні майном. Також була отримана довідка про зареєстрованих у вказаному будинку осіб, яка підтвердила відсутність зареєстрованих малолітніх осіб у вказаному будинку, в тому числі малолітньої ОСОБА_2 . Крім того, у позові відсутні докази того, що позивач та її донька ОСОБА_2 на час укладення договору дарування від 07.08.2019 проживали та були зареєстровані у житловому будинку АДРЕСА_1 .
06.10.2021 від представника відповідача ОСОБА_3 -адвоката Коломойцева М.М. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення по суті та набрання законної сили рішення Київського районного суду м.Харкова по справі №640/6367/17 на підставі п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України. В обґрунтування клопотання зазначено, що в Київському районному суді м.Харкова з розглядається цивільна справа №640/6367/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в межах якої ОСОБА_1 просить визнати факт придбання частини у праві власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 під час спільного проживання з ОСОБА_3 та визнати за нею право спільної сумісної власності на частину у праві власності на вказаний будинок. Зазначив, що встановлення судом у цивільній справі №640/6367/17 обставин наявності або відсутності права у ОСОБА_1 на частину у праві власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 невід`ємно пов`язано із встановленням обставин порушення та/або не порушення відповідачем прав позивача та впливає на визнання договору дарування недійсним, що є предметом розгляду справи №953/5919/21.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 22.11.2021 в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено.
Позивач ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, представник позивача-адвокат Чорний Г.О. надав заяву про слухання справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги просив задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Коломойцев М.М. в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не відомі, відзив, заперечення не подавав.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не відомі, відзиву, заперечень на позов до суду не подано.
Третя особа -ПН ХМНО Погрібна Т.В. в судове засідання не з`явилась, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином, у поданих запереченнях просила про розгляд справи за її відсутністю.
Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей в судове засідання не з`явився, надали заяву, в якій просили суд розглянути справу за їх відсутності, прийняти рішення на розсуд суду.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).
Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, враховуючи строки розгляду справи.
Суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що позивач ОСОБА_1 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 з січня 2004 року по липень 2006 року.
08.07.2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб.
Під час проживання у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 за спільні сумісні кошти за договором купівлі продажу від 02.04.2004, посвідченим приватним нотаріусам ХМНО Воронкіною О.П. та зареєстрований в реєстрі за №1197 сторонами було придбано частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Від шлюбу у сторін народилась дитина- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 23.01.2008. Батьками є сторони по справі.
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 29.05.2017 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

Також, рішенням Київського районного суду м.Харкова від 12.10.2017 у справі №640/16022/16 зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Усунуто перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_2 у житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Постановою державного виконавця Київського ВДВС м.Харкова ГТУ юстиції в Харківській області Шєлєг К.С. від 08.07.2019 виконавче провадження НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа №640/16022/16 виданого Київським районним судом м.Харкова 07.02.2018 про зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Усунення перешкод у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_2 у житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 закінчено.

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 01.12.2016 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 (власник частини вказаного домоволодіння), ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_2 (донька).

Відповідно до даних, які містяться в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №244912578 від 18.02.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування частини домоволодіння АДРЕСА_1 від 07.08.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Тетяною Петрівною, зареєстрований в реєстрі за №2306, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 .

На виконання ухвали про витребування доказів від 22.11.2021 приватним нотаріусом ХМНО Погрібною Т.П. було надано копію договору дарування, посвідченого 07.08.2019 за реєстровим №1578.

Відповідно до п.5 Договору дарувальник стверджує, що вказана частка житлового будинку АДРЕСА_1 з належною частиною надвірних споруд до цього часу нікому не продана, не подарована, під забороною не знаходиться, спору по ним не має, треті особи у тому числі малолітні чи неповнолітні діти, члени родини за особистим сервітутом прав до цього не мають.

Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м.Харкова вбачається, що станом на 07.08.2019, тобто на день укладеного спірного договору-дарування за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 23.01.2008), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі відповідно до приписів ч. 2 ст. 719 ЦК України укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У силу закону малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ч.2 ст.177 Сімейного кодексу України батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Передбачене ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини другої статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, провадження № 14-711цс19, від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, провадження № 61-6301св18, від 10 лютого 2021 року у справі № 385/1598/18, провадження № 61-12954св19.

Системне тлумачення вказаних вище норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що органи опіки та піклування надають згоду на укладення договорів, якщо такі договори укладаються батьками або особами, які їх замінюють.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Відповідно до статті 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Такі особливості встановлено, зокрема, частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якою записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.

Отже, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.

Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо.

Рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, необхідно одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту, оскільки згідно з ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, провадження № 12-97гс18.

Тобто, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Відповідно до положень ч.2 ст.59 СК України - при розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

Позивач стверджує, що договір дарування частини домоволодіння АДРЕСА_1 від 07.08.2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Тетяною Петрівною за реєстровим номером 1578 є недійсним, оскільки був укладений з порушенням норм чинного законодавства та внаслідок його укладення були порушені житлові та майнові права малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх учинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Правочином, відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, вчинення правочину являє собою вільне волевиявлення особи.

Загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є: свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність (пункти 3, 5, 6 частини першої статті 3 ЦПК України).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. (частина друга статті 13 ЦК України).

За змістом наведених норм матеріального права за загальним правилом, суб`єктивне цивільне право передбачає можливість для його носія діяти на свій розсуд у будь-який спосіб, якщо такі дії не шкодять іншим особам або не заборонені законом. Тобто зміст суб`єктивного права проявляється у наявній свободі його носія діяти з метою задоволення своїх потреб чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України суд з урахуванням підстав позову, норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вирішив спір, який виник між сторонами.

Суд зазначає, що з урахуванням обставин справи встановлено правову підставу для визнання договору недійсним (стаття 177 СК України, статті 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства»,стаття 215 ЦК України), легітимної метою є відновлення права дитини на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу є пропорційним переслідуваній легітимній меті. Отже, за конкретних обставин справи наявність дитини у відповідача не є тією обставиною, яка виключає визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Суд приходить до висновку, що при посвідченні оспорюваного договору дарування нотаріусом було порушено вимоги розділу ІІ глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме:

1.8. При посвідченні правочину щодо відчуження нерухомого майна відчужувач цього майна подає заяву про наявність/відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування цим майном. З метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваним нерухомим майном нотаріус має право додатково витребовувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення такого правочину.

1.9. У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

При цьому, в договорі дарування від 07.08.2019 вказано, що дарувальник стверджує, що вказана частка житлового будинку АДРЕСА_1 з належною частиною надвірних споруд до цього часу нікому не продана, не подарована, під забороною не знаходиться, спору по ним не має, треті особи у тому числі малолітні чи неповнолітні діти, члени родини за особистим сервітутом прав до цього не мають.

Виходячи з вищевикладених положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус зобов`язаний був витребувати у відповідача дозвіл органу опіки та піклування на відчуження своєї частки будинку, укладаючи оспорюваний договір дарування без нього, були порушені права малолітньої доньки сторін.

Відповідно до постанови Верховного суду від 29.07.2020 по справі №202/3914/17 зазначено, за приписами статті 177 СК України та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. До органу опіки та піклування батьки, опікуни чи піклувальники мають подати комплект документів відповідно до постанови КМУ «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини" №866 і чекати відповідної перевірки у місячний строк.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15). Цей висновок зводиться зокрема до того, що сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Цей висновок зводиться до наступного: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним (п.п. 88-90).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у його постанові від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Правочин щодо відчуження за договором купівлі-продажу квартири, яка належить на праві приватної власності бабі малолітньої дитини, в якій ця дитина проживала, не порушують прав цієї дитини, оскільки вона має право на проживання за місцем проживання кожного з її батьків.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 607/8145/18, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц (провадження № 61-29627св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 346/432/16-ц (провадження № 61-29148св18) та від 19 червня 2019 року у справі № 695/2714/15-ц (провадження № 61-29000св18), зазначив, що чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.

Так, матеріалами справи встановлено, та стороною відповідача ОСОБА_3 не спростовано, що на момент укладення спірного договору дарування 07.08.2019 малолітня ОСОБА_2 , 2008 р.н. була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та згідно даних державного виконавця була вселена у дане приміщення для фактичного проживання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 , укладаючи договір дарування, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правом, оскільки оспорюваний договір на розпорядження майном порушує житлові інтереси малолітньої доньки. На час укладення спірного договору дарування відповідачу ОСОБА_3 достовірно було відомо про реєстрацію позивача та їх доньки у спірному будинку, наявність рішення Київського районного суду м.Харкова від 12.10.2017 у справі №640/16022/16, яким зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_2 житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Усунуто перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_2 у житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , відсутність у позивача та їх доньки іншого місця проживання, а тому відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми процесуальними правами та порушив житлові права своєї доньки.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Вище перелічені обставини недобросовісності та зловживання правом зі сторони відповідача ОСОБА_3 вчинені на шкоду неповнолітньої дитини та її житлових прав, реєстрацію а проживання малолітньої доньки сторін у спірному домоволодінні, відсутність у дитини іншого житла, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в повному обсязі, оскільки судом встановлено беззаперечне порушення прав дитини на проживання.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, тобто по 454,00 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), треті особи -приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Тетяна Петрівна (м.Харків, вул. Шевченка б. 173), Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради (м.Харків, вул. Чернишевського б.55) про визнання договору дарування недійсним -задовольнити.

Визнати договір дарування частини домоволодіння АДРЕСА_1 від 07.08.2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Тетяною Петрівною, зареєстрований за №1578, номер запису про право власності /довірчої власності 32727483, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48140110 від 07.08.2019 недісним.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн., по 454 грн. з кожного

Відповідачами протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: