Дата документу 23.11.2023
Справа № 501/3365/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Тимко М.Л.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом в якому просить стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики у розмірі 123000,00 грн. та судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 18.08.2019 було укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до якого відповідач отримала в борг грошові кошти у розмірі 123000,00 гривень. Відповідно до п.2.1. Договору ОСОБА_2 зобов`язалася повернути боргу у термін 30 календарних днів з дати отримання позики. Однак вищевказані кошти Відповідач не повернула, що стало причиною звернення до суду із даним позовом.

Відповідачем подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики з посиланням на те, що вона не знайома з позикодавцем, грошові кошти за договором позики вона не отримувала. В кіоску, де вона працювала, було декілька крадіжок, шляхом залякування її зобов`язали укласти фіктивні договори позики.

Представник позивача подала до суду клопотання в якому просила розгляд справи провести без її участі, наполягала на задоволенні позову (а.с.193).

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином (а.с.196), причини неявки суду не сповістила.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.08.2019 між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала позику у розмірі 123000,00 гривень (а.с.5).

На підтвердження отримання позики 18.08.2019 ОСОБА_2 підписала розписку про отримання від ОСОБА_1 в борг грошових коштів у розмірі 123000,00 грн. (а.с.6).

Відповідно до п.2.1. Договору ОСОБА_2 зобов`язалася повернути борг у термін 30 календарних днів з дати отримання позики. Разом з тим, докази повернення боргу в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Як вбачається із умов договору позики від 18.08.2019 року, укладеного між сторонами, факт одержання позичальником позики підтверджується розпискою (пункт 1.3.).

Відповідно до пункту 2.1. позикодавець передає позичальникові позику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору та видачі розписки.

Позичальник зобов`язується повернути позику протягом 30 календарних днів, при цьому має право на дострокове повернення взятих в борг грошових коштів (пункт 2.2. договору).

У пункті 4.1. договору зазначено, що дія договору закінчується після повернення позики позичальником.

Текст розписки про отримання позики від 18.08.2019 містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти на підставі договору позики від 18.08.2019 в сумі 123000 грн. В розписці зазначено, що гроші отримані в борг.

Таким чином, складена та підписана ОСОБА_2 розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання нею від ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Главою 5 ЦПК України визначені основні положення про докази, доказування. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За правилами ст.77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду даної справи, відповідач ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що вона не складала та не підписувала розписку, датовану 18.08.2019, та не отримувала визначену в ній суму коштів.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову.

Заперечуючи проти задоволення первісного та обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_2 зазначила, що фактично кошти за договором позики вона не отримувала, дійсною метою договору є покладення на неї матеріальної відповідальності як на працівника у зв`язку із виконанням трудових функцій, а тому договір позики є фіктивним.

Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таких обставин суд не встановив, підстав визнавати правочин фіктивним не має.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується змістом розписки, яка власноручно нею підписана. Вказаною розпискою також визначено термін повернення грошових коштів. Відповідач не довела факту не отримання нею грошових коштів.

Доводи ОСОБА_2 про її працевлаштування в ТОВ «ПРЕС-СЛУЖБА ОДЕСИ» не спростовують висновок про наявність відносин позики між нею та фізичною особою ОСОБА_1 .

Доводи ОСОБА_2 про те, що вона ніколи не бачила ОСОБА_1 спростовуються наданими позивачем доказами того, що ОСОБА_2 з 03.09.2010 по 22.12.2018, тобто до написання боргових розписок, перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Горпреса», засновником та кінцевим бенефіціарним власником якого є ОСОБА_1 .

Також суд відноситься критично до долученої ОСОБА_2 до зустрічного позову заяви про вчинення кримінального правопорушення, як доказу здійснення на неї тиску та залякування при написанні розписки, оскільки така заява до правоохоронних органів датована 04.02.2020, тобто через значний проміжок часу після написання розписок, а також після звернення ОСОБА_1 з позовом до суду.

Крім того, ОСОБА_2 одночасно посилається на дві взаємовиключні обставини, а саме не отримання нею коштів згідно розписки та наявність підстав для визнання договору позики недійсним з підстав його фіктивності.

Так, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Проте, означене положення має місце лише у тому випадку, якщо договір був підписаний між сторонами, але не відбулася фактична передача грошей.

Разом з тим, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, тобто визнання правочину недійсним і визнання його неукладеним є взаємовиключними правовими підставами. Іншими словами, визнання правочину недійсним виключає факт його не укладення. Разом з тим, ОСОБА_2 одночасно посилається на недійсність договору позики у зустрічному позові, а також на неотримання нею коштів, тобто неукладеність договору позики, що взаємовиключно.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належно дослідивши зміст розписки суд приходить до висновку, що передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України підстав для визнання договору позики від 18 серпня 2019 року, договору позики від 31 липня 2019 року недійсними немає, тому у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики слід відмовити.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1230,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 18 серпня 2019 року у розмірі 123000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1230,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя