РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Харечка С.П.,

при секретарі Литвиненко В.М.,

з участю представника відповідача Семенюк М.О.

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа служба у справах дітей Рівненської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування майном,-

ВСТАНОВИВ:

Представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 який діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 який діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_9 третя особа служба у справах дітей Рівненської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування майном.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» АТ «Альфа-Банк» було оформлено право власності на: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

03.04.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянином (кою), яким (якою) є ОСОБА_2 було укладено договір кредиту №148Д, відповідно до якого, Банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти.

В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №148Д, ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 як «Іпотекодавці» передали в іпотеку: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки позичальник не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - було звернуто стягнення на квартиру Іпотекодавців на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 4.5.3. Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора.

Згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариства «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК» де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки №148Д-1 від 03.04.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Зазначає, що в квартирі за адресою АДРЕСА_2 - власником якої є АТ «Альфа-Банк», зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Малолітні (неповнолітні) ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровані в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітніх (неповнолітніх) осіб. Окрім того, фактично неповнолітня не має майнових прав на нерухоме майно, що перебуває у власності позивача.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії Відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.

Ухвалою суду від 09.11.2022 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 16.01.2023 року залучено до участі у справі замість Акціонерного товариства «Альфа-Банк» його правонаступника - Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Представник позивача в судове засідання не з`явився, на попередні судові засідання подав клопотання про розгляд справи без його участі, в яких зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Семенюк М.О. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у письмових поясненнях. У письмових поясненнях зазначає, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за банком на підставі іпотечного застереження. Отже, спірна квартира до набуття позивачем права власності на неї, була предметом іпотеки. Згідно із п. 1. 1 Договору іпотеки, квартира належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.1995р. Тобто, предмет іпотеки було придбано іпотекодавцями не за рахунок наданого позивачем кредиту, a за рахунок власних коштів задовго до моменту виникнення спірних правовідносин, а тому й право користування квартирою виникло у відповідачів до моменту передачі в іпотеку. Вимога банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення та відноситься до спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном. Оскільки відповідачі проживають та зареєстровані у спірній квартирі на законних підставах, будь-яких доказів того, що останні чинять перешкоди позивачу у користуванні житловим приміщенням матеріали справи не містять, спірна квартира придбана не за кредитні кошти, також не зазначено до якого житлового приміщення мають бути виселені відповідачі, а тому у задоволені позову слід відмовити.

Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 який діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_6 будучи неодноразово повідомленими про час та місце судового розгляду до суду не з`явилися, відзив на позов не подали.

Представник третьої особи служби у справах дітей Рівненської міської ради до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи і наявні у них докази, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, АТ «Альфа-Банк» було оформлено право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №148Д від 03.04.2008 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянкою ОСОБА_2 , банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти.

В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №148Д, ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 як «Іпотекодавці» передали в іпотеку: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Іпотечним договором №148Д-1, укладеним між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , що посвідчений 03.04.2008 року, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., визначено застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки №148Д-1 від 03.04.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариства «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК» де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

Згідно Довідки виданої відділом ведення реєстру територіальної громади управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради від 23.10.2021 року, вбачається, що в квартирі за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Позивач посилається на те, що проживання вказаних осіб в квартирі, яка належить йому на праві власності, створює перешкоди для останнього в реалізації свого права власності, а відповідачі, на вимогу про добровільне виселення від 06.12.2021 року вих. № DB12/9 - не відреагували.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких не відступав і Верховний Суд, у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК України. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) дійшов висновку, що колишні власники та особи, що проживають у житлі, яке придбане за їхні кошти та передане в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК України, мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла. При цьому Верховний Суд застосував принцип пропорційності та відповідну прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) викладено висновок, відповідно до якого загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення. Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК України, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

У разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Загальними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Судом встановлено, що передана в іпотеку спірна квартира, згідно із п. 1. 1 Договору іпотеки, належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.1995р. Тобто, предмет іпотеки було придбано іпотекодавцями не за рахунок наданого позивачем кредиту, a за рахунок власних коштів задовго до моменту виникнення спірних правовідносин, а тому й право користування квартирою виникло у відповідачів до моменту передачі майна в іпотеку.

Позивачем не спростовано такі обставини та не доведено належними і допустимими доказами наявність у відповідачів іншого постійного житла, а також підстав для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, наслідком чого є фактичне позбавлення їх права на житло та виселення.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій банком на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право позивача на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК України на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Крім того, відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду від 09.09.2020 року, справа № 755/16152/16, згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Згідно висновку служби у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради №01-16/571 від 27.12.2022 року, визнання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 , призведе до порушення житлових прав дітей.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Зі справи вбачається, що відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном. У подальшому право власності на житло набуто позивачем.

Виселення відповідачів у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та можливої недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу квартири, внаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

Підставою для відмови в позові про виселення є відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц.

У даній справі відсутні докази про наявність у відповідачів іншого місця проживання .

За таких обставин, суд враховуючи викладене, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір у разі залишення позову без задоволення не стягується з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа служба у справах дітей Рівненської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування майном - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк», адреса: 03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 100, .

Відповідач 1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач 2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків ___________.

Відповідач 3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків ___________.

Відповідач 4 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач 5 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків ____________.

Відповідач 6 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків ____________.

Відповідач 7 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач 8 - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, місцезнаходження: вул. Соборна, 12А, м. Рівне, .

Повний текст рішення суду складено 19.05.2023 року

Суддя Харечко С.П.