Справа №:755/2447/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Івіної М.Ю.,

учасники справи:

представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) - адвокат Дребот І.А.,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Представник Акціонерного товариства «Мегабанк» - Лактіонова О.В. звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 157-011-850-2-17-Г (з ануїтетними платежами) від 27 листопада 2017 року, яка станом на 01 грудня 2021 року становить 45 682,25 грн, з яких сума залишку заборгованості за кредитом - 28 026,29 грн; сума залишку нарахованих та несплачених відсотків - 1 540,50 грн; сума залишку нарахованої та несплаченої комісійної винагороди в розмірі 3 503,35 грн та сума штрафу, нарахованого відповідно до розділу 6 Кредитного договору - 12 612,11 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 27 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та

ПАТ «Мегабанк», правонаступником якого з 31 жовтня 2018 року є АТ «Мегабанк», укладено Кредитний договір № 157-011-850-2-17-Г (з ануїтетними платежами), за умовами якого банк надав кредит на споживчі цілі шляхом видачі грошових коштів з каси банку готівкою на строк з 27 листопада 2017 року до 26 листопада 2020 року включно у розмірі 28 026,91 грн зі сплатою 15,00% річних за користування кредитом, що нараховується на суму заборгованості за кредитом. Пунктом 2.9. кредитного договору зазначено, що розмір щомісячного платежу, який включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього) та суму щомісячної комісійної винагороди, яка складає 1 676,24 грн та сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця. 27 листопада 2017 року грошові кошти в розмірі 28 026,91 грн були видані позивачем відповідачу (готівкою з каси банку). Починаючи з грудня 2017 року відповідачем порушуються строки сплати щомісячних платежів за кредитом. На підставі п. 4.4 кредитного договору з 03 квітня 2018 року відповідачу була встановлена процентна ставка в розмірі 0,1 % річних. Станом на 01 грудня 2021 року заборгованість за кредитом складає 28 026,29 грн. Крім того, в порушення п. п. 3.2.3., 4.3. кредитного договору відповідачем не сплачені в повному обсязі проценти за користування кредитом за період

01 грудня 2017 року по 30 листопада 2021 року включно в розмірі 1 540,50 грн, та в порушення п. п. 3.2.3., 2.8. кредитного договору не сплачена комісійна винагорода за період з грудня 2017 року по квітень 2018 року включно в розмірі 3 503,35 грн. Крім того, відповідно до п. 6.3. кредитного договору, сума штрафу у розмірі 45 % від суми кредиту становить 12 612,11 грн. Таким чином, загальна сума вимог позивача до відповідача за кредитним договором № 157-011-850-2-17-Г (з ануїтетними платежами) від 27 листопада 2017 року станом на 01 грудня 2021 року становить 45 682,25 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2022 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. (а.с.51-52)

11 серпня 2022 року відповідач ОСОБА_1 направив до суду зустрічну позовну заяву до Акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди. (а.с.63-66)

Згідно заявлених у зустрічній позовній заяві вимог, позивач за зустрічним позовом

ОСОБА_1 просить суд: визнати недійсним кредитний договір № 157-011-850-2-17-Г

від 27 листопада 2017 року, який укладено між АТ «Мегабанк» та начебто ОСОБА_1 ; стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що кредитний договір

№157-011-850-2-17-Г від 27 листопада 2017 року, напевно, було підписано особою, фотографія якої була вклеєна до паспорту серії НОМЕР_1 , яка позивачу за зустрічним позовом не відома. Наявний в матеріалах справи інформаційний лист клієнта - фізичної особи позивачем за зустрічним позовом також не підписувався. При цьому позивач за первісним позовом стверджує, що саме відповідно до цього документа ним проведено верифікацію особи. Також позивач за зустрічним позовом стверджує, що будь-яких документів, долучених до первісного позову, він не підписував та жодних документів до банку подавати не міг, оскільки 22 липня 2016 року ним було втрачено паспорт серії НОМЕР_1 , з приводу чого він звернувся до Дніпровського РВ ЦМУ ДМС України із заявою про втрату паспорта громадянина України. 25 квітня 2017 року позивачу за зустрічним позовом було видано біометричний паспорт № НОМЕР_2 . Також зазначає, що дані про втрату паспорту серії НОМЕР_1 на ім`я

ОСОБА_1 були внесені працівниками Дніпровського РВ до ІП «ФМ Недійсні документи». Отже, за доводами зустрічного позову, на дату укладання кредитного договору, паспорт, який було пред`явлено начебто позичальником, насправді було пред`явлено невстановленою особою, фотокартка в паспорті серії НОМЕР_1 була переклеєна, а вказаний паспорт був недійсним. Також у зустрічному позові зазначено, що у зв`язку з укладенням між банком та невстановленою особою кредитного договору, позивачу за зустрічним позовом було завдано моральну шкоду, яка має вияв у порушенні життєвого укладу його життя, оскільки він повинен ходити до суду, знайомитись з матеріалами справи, звертатись за правничою допомогою, нести витрати по сплаті судового збору. Вважає, що дії банку полягали в неналежному виконанні приписів законодавства щодо проведення фінансового моніторингу, що призвело до укладання оспорюваного договору.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, об`єднано їх в одне провадження. Постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.(а.с.74-76)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року у вказаній справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.88-89)

24 січня 2023 року представником АТ «Мегабанк» було отримано копію зустрічної позовної заяви з додатками, що підтверджується розпискою на обкладинці справи.

07 лютого 2023 року представник АТ «Мегабанк» - адвокат Дребот І.А. направила до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник просить відмовити в задоволенні зустрічного позову повністю. Відзив обґрунтований тим, що позивачем за зустрічним позовом обрано неправильний спосіб захисту, оскільки, у разі оспорення самого факту укладання правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору. Отже, якщо позивач за зустрічним позовом вважає, що підстави для стягнення з нього заборгованості відсутні, він має доводити свої заперечення проти позовних вимог. Також представник відповідача за зустрічним позовом вважає зустрічні позовні вимоги безпідставними, оскільки викладені в зустрічному позові твердження не доводять того, що ОСОБА_1 не підписував кредитного договору та інших документів. Згідно доводів відзиву, позивач за зустрічним позовом не наводить належних підстав для визнання кредитного договору недійсним, а його доводи базуються за припущеннях. Тому, на думку представника відповідача за зустрічним позовом, позивач за цим позовом намагається уникнути відповідальності за невиконання зобов`язання. Крім того у відзиві зазначається, що зміст зустрічного позову не містить доводів щодо втрати ОСОБА_1 довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, який обов`язково надається для огляду представнику банку при укладанні кредитного договору. Крім того, ОСОБА_1 не надано до матеріалів справи доказів того, що втрачений ним паспорт є недіючим та внесення відповідних даних до бази ЄІАС УМП ДМС в ІП як «Недійсні документи». Також у відзиві зазначено, що позивачем за зустрічним позовом не доведено наявності будь-яких винних дій банку, оскільки процедура укладання кредитного договору була проведена у відповідності до чинного законодавства України. Банк виконав взяті на себе договірні зобов`язання - передав кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених оспорюваним кредитним договором, проте ОСОБА_1 не виконав взяті на себе договірні зобов`язання та намагається уникнути їх виконання шляхом визнання договору недійсним. Також представник відповідач за зустрічним позовом зазначає, що в діях банку відсутній склад цивільного правопорушення, а саме відсутня вина, протиправна поведінка та причинно-наслідковий зв`язок між діями та шкодою, водночас позивач за зустрічним позовом жодним чином не обґрунтовує у чому саме полягає моральна шкода та з яких міркувань він виходив, заявляючи її розмір. Та вказує, що викладені в зустрічному позові підстави для стягнення моральної шкоди не підтверджуються матеріалами справи. Крім того, відзив містить заяву про застосування позовної давності. (а.с. 113-116)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 травня 2022 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відповідачу за зустрічним позовом поновлено строк на подачу відзиву на зустрічну позовну заяву та прийнято її.

Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) АТ «Мегабанк» - адвокат Дребот І.А. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснила, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що відповідач не підписував кредитний договір, оскільки ним не було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Також зазначила про можливість шахрайської домовленості відповідача з іншою особою з метою одержання кредиту, не повернення кредитних коштів та вказала на відсутність даних про кримінальне провадження відносно особи, яка отримала кредит. Додатково вказала на пропуск позовної давності за вимогами зустрічного позову. При цьому підтвердила, що погашення заборгованості за кредитним договором не відбувалось.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні первісного позову, зустрічний позов задовольнити. Надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у зустрічній позовній заяві та додатково пояснив, що оригінал довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру знаходився в паспорті та був втрачений разом з останнім. Зазначив, що йому не відома особа, зображена на копії паспорту серії НОМЕР_1 (а.с.24). Стосовно стягнення моральної шкоди пояснив, що АТ «Мегабанк» моральна шкода йому завдана не була, проте здійснювались дзвінки від компанії «Швидко гроші».

Суд, вислухавши пояснення представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) та відповідача (позивача за зустрічним позовом), дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом установлено, що 27 листопада 2017 року між ПАТ «Мегабанк», правонаступником якого є АТ «Мегабанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №157-011-850-2-17-Г (з ануїтетними платежами), за умовами якого банк надає кредитні кошти в розмірі 28 026,91 грн на споживчі цілі шляхом видачі грошових коштів з каси банку готівкою на строк до 26 листопада 2020 року, зі сплатою 15,00% річних за користування кредитом, що нараховується на суму заборгованості за кредитом. Пунктом 2.9. кредитного договору визначено, що розмір щомісячного платежу, який включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього) та суму щомісячної комісійної винагороди, яка складає 1 676,24 грн та сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця. За умовами договору, позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю отриманий кредит, сплатити проценти за його користування та інші платежі згідно з договором. (а.с.13-17)

Видача кредитних коштів у сумі 28 026,91 грн згідно договору №157-011-850-2-17-Г від 27 листопада 2017 року підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с.29).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст.612 ЦК України)

Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч. 2 ст. 615 ЦК України)

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

За ч. 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Проте, відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 стверджує що кредитного договору №157-011-850-2-17-Г від 27 листопада 2017 року він не укладав, кредитних коштів не отримував, виходячи з наступного.

Як убачається з висновку Дніпровського УП ГУНП у м. Києві від 02 серпня 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до управління поліції із заявою про втрату документів на власне ім`я, а саме паспорта громадянина України з власної необережності. Місцезнаходження документу не встановлено. (а.с.71).

25 квітня 2017 року ОСОБА_1 видано паспорт громадянина України № НОМЕР_3 (а.с.69) та 05 травня 2017 року видано картку платника податків (а.с.70).

При укладанні кредитного договору №157-011-850-2-17-Г від 27 листопада 2017 року позивальником було надано банку паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с.24-25) та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера від 23 березня 1999 року, видані на ім`я ОСОБА_1 (а.с.12)

При цьому, суд приймає доводи позивача про те, що фотографія особи, яка міститься на копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , є відміною від фотографії громадянина України ОСОБА_1 , яка міститься на паспорті громадянина України ОСОБА_1 , документ № НОМЕР_3 .

Також особу відповідача (позивача за зустрічним позовом) суд установив при розгляді справи на підставі оригіналу паспорта громадянина України № НОМЕР_3 , яка містить фотографію ОСОБА_1 , що відповідає його особі.

Крім отого, з матеріалів справи, а саме виписок по особовому рахунку за кредитним договором №157-011-850-2-17-Г від 27 листопада 2017 року (а.с.29-43) та розрахунку заборгованості (а.с.27-28) вбачається відсутність платежів по погашенню заборгованості за кредитним договором, тобто дій по його виконанню позичальником.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що АТ «Мегабанк» не надано суду доказів з точки зору їх належності допустимості та достатності на підтвердження того, що кредитний договір №157-011-850-2-17-Г

від 27 листопада 2017 року був укладений саме з відповідачем у справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та саме йому були видані кредитні кошти.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

В свою чергу, згідно до приписів ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Разом з тим, згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 207 ЦК України встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, особисті підписи сторін договору є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми такого договору, наявність таких підписів зазвичай має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

У разі ж якщо сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц зроблено висновок про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний судом недійсним. Такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання самостійного позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи, що за матеріалами справи відсутні докази саме укладання відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) кредитного договору, про що вже зазначалось вище, з чого випливає неукладення цього договору саме ОСОБА_1 , то відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним, про що заявлено вимогу в зустрічний позовній заяві.

З цього приводу слід також зазначити, що ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Крім того, позивачем за зустрічним позовом заявлено вимогу про стягнення з відповідача за цим позовом 30 000,00грн моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральної шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, заподіяних фізичній чи юридичний особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як роз`яснено в п. 5 вищезазначеної Постанови суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи, що вимога зустрічного позову про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про визнання кредитного договору недійсним, суд відмовляє й у стягненні з

АТ «Мегабанк» моральної шкоди, враховуючи також, що ОСОБА_1 підтвердив у судовому засіданні, що саме АТ «Мегабанк» йому моральної шкоди жодним чином завдано не було, доказів завдання такої шкоди матеріали справи не містять, а викладені в зустрічному позові доводи з цього приводу не охоплюються поняттям моральної шкоди в розумінні ст. 23 ЦК України.

Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову Акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором через недоведеність укладення кредитного договору саме з відповідачем, а також про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди через неправильність обраного способу захисту та недоведеність завдання моральної шкоди.

Оскільки як в задоволенні первісного позову так і в задоволенні зустрічного позову відмовлено, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивачів за цими позовами у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 11, 23, 202-205, 207, 215, 216, 598, 599, 610, 612, 615, 626, 627, 629, 1046, 1048, 1049, 1054 ЦК України, статтями 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 209, 247, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову Акціонерного товариства «Мегабанк» (, місцезнаходження: м.Київ, вул.Січових Стрільців, буд.17) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Мегабанк» (, місцезнаходження: м.Київ, вул.Січових Стрільців, буд.17) про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 22 травня 2023 року.

Суддя: