П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2023 року м. Київ

Справа №752/6953/19

Провадження № 22-ц/824/13187/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 15 листопада 2023 року

Повний текст постанови складено 17 листопада 2023 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.

секретаря Мандрики О.П..

сторони:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , подану адвокатом Бондарем Андрієм Вікторовичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив суд стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 20 000,00 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у серпні 2017 року надав своєму братові - ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США для придбання ним в особисту власність квартири у АДРЕСА_1 , про що ОСОБА_2 була написана розписка. Вказав, що грошові кошти були позичені під зобов`язання повернути їх в майбутньому.

Зазначив, що до моменту передачі коштів його брат перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , який в подальшому було розірвано.

Тому, оскільки на між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існує спір щодо квартири, на яку він давав кошти на придбання, вважаючи, що квартира є особистою власністю брата, то існує реальна загроза того, що ОСОБА_3 отримає у власність частину квартири або стягнення коштів з ОСОБА_2 , при цьому останній не зможу повернути йому кошти, змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 05.04.2019 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

12.06.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 , в якій остання просила суд визнати недійсним договір позики від 15.08.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 20 000,00 доларів США, та вирішити питання судових витрат, який протокольною ухвалою від 15.08.2019 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Зустрічний позов мотивувала тим, що згоди на укладення договору вона не надавала, первісний позов носить штучний характер, оскільки необхідності у запозиченні коштів потреби не було, вимоги є недоведеними та безпідставними, дійсність договору позики є сумнівною.

Ухвалою від 03.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача - Бондара А.В. про витребування доказів, витребувано у Головного управління державної податкової служби у м. Києві інформацію про доходи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за період з 01.06.2011 року по 31.05.2018 року.

Ухвалою від 25.08.2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Бондар А.В. подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Посилається на те, що рішення суду прийняте внаслідок недостатнього вивчення матеріалів справи, безпідставної однобокої оцінки доказів та свідчень свідків, а також постановлено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Ковеза А.І. подано відзив на апеляційну скаргу, в якій він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін, зазначаючи, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Бондар А.В. підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_3 адвокат Ковеза А.І. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Рішення суду оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів за договорои позики.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року не оскаржується, а тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, аргументи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 15.10.2011 року по 31.05.2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1 а.с. 13, 14).

06.10.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , за ціною 753 276,00 грн., що еквівалентно 28 108,36 доларів США (т. 1 а.с. 9-12).

Заявою від 22.03.2019 року, посвідчено приватним нотаріусом КМНО Єдігаровим Е.М. за № 1260, ОСОБА_2 повідомив, що 15.08.2017 року отримав грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США від ОСОБА_1 , які витратив на придбання квартири АДРЕСА_3 , і що вказані кошти на дату підписання цієї заяви ним не повернуто (т. 1 а.с. 7).

На обґрунтування позову ОСОБА_1 надав до суду копію розписки ОСОБА_2 від 15.08.2017 року, відповідно до якої останній взяв у ОСОБА_1 в борг 20 000,00 доларів США на придбання квартири (т. 1 а.с. 8).

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором позики від 15.08.2017 року.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий

і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16 ц).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 року у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23.04.2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно зі ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 року у справі № 6-996цс17.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог надав копію розписки. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бондар А.В. повідомив, що оригінал розписки відсутній.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про критичну оцінку показів свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оскільки останні не доводять факту укладення 15.08.2017 року позивачем ОСОБА_1 договору позики з ОСОБА_2 на суму 20 000,00 грн. та отримання коштів за даним договором.

Отже, позивачем не доведено наявності обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики.

Посилання на те, що відповідач ОСОБА_2 визнав укладення договору позики та отримання коштів, про що подав нотаріально посвідчену заяву, є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як на підставу позову, позивач посилався на укладення договору позики 15 серпня 2017 року.

Проте, матеріали справи свідчать про не доведення позивачем ОСОБА_1 укладення договору позики саме 15 серпня 2017 року, оскільки суд розглядає справу в межах заявлених вимогах.

Згідно з поясненнями позивача та його представника, позивач посилався на втрату оригіналу розписки, на визнання відповідачем укладення договору позики.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку що позивач ОСОБА_1 не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів: наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, факту укладення договору позики. Позивач оригінал розписки від 15 сепрня 2017 року до суду не надав, в поясненнях зазначив, що оригінал розписки від 15 серпня 2017 року не може бути наданий суду у зв`язку з його втратою. Доводи позивача ОСОБА_1 та його представника про боргові зобов`язання відповідача ґрунтуються не на оригіналі боргового зобов`язання, а на копії розписки.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу представника представника ОСОБА_1 , подану адвокатом Бондарем А.В. без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 в оскаржуваній частині - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення в цій частині відсутні.

Отже, суд не знаходить підстав для задоволення первісного позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , подану адвокатом Бондарем Андрієм Вікторовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївськогорайонного суду м. Києва від 31 травня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна