ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 375/1598/21

провадження № 61-4459св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 серпня 2022 року під головуванням судді Чорненької О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у складі колегії суддів Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, допуск позивача до виконання посадових обов`язків (поновлення на роботі), стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ПрАТ «НАЕК «Укренерго»), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати незаконними та скасувати накази відповідача від 10 грудня 2021 року № 1766-к «Про відсторонення від роботи», від 18 листопада 2021 року № 673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19»;

- зобов`язати виплатити позивачу заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи за період з 13 грудня 2021 року до 31 грудня 2021 року у розмірі 22 708,98 грн;

- відновити попереднє становище на роботі, допустивши до виконання своїх трудових обов`язків на посаді провідного інженера відділу ідентифікації учасників ринку (LIO) та забезпечення звітності Департаменту адміністратора розрахунків Дирекції ринкових операцій НЕК «Укренерго»;

- відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Позовну заяву обґрунтував тим, що з 26 лютого 2019 року він прийнятий на роботу в ПрАТ «НАЕК «Укренерго» провідним інженером відділу забезпечення інформаційного обміну та сертифікації даних Департаменту адміністрування комерційного обліку, а 23 вересня 2019 року - переведений на посаду провідного інженера відділу ідентифікації учасників ринку (LIO) та забезпечення звітності Департаменту адміністратора розрахунків Дирекції ринкових операцій.

Вказував, що відповідачем 29 вересня 2021 року прийнято наказ № 576 «Про можливість виконання працівниками ПрАТ «НАЕК «Укренерго» трудових обов`язків за місцем постійного проживання або перебування, за погодженням з керівником структурного підрозділу, в якому працює працівник». Згідно з наказом позивачу продовжено можливість виконання трудових обов`язків за місцем постійного проживання.

В подальшому, 18 листопада 2021 року відповідачем винесено наказ № 673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19».

08 грудня 2021 року, не погоджуючись з наказом від 18 листопада 2021 року № 673, він направив звернення, в якому, керуючись своїм правом на визнання правосуб`єктності, заявив про свій статус громадянина, про порушення своїх конституційних прав та прав людини і громадянина. Також, наголосив на тому, що його вакцинальний статус є медичною таємницею та вимагав запобігти будь-яким формам дискримінації, в тому числі відсторонення та/або звільнення його від виконання своїх професійних обов`язків через ненадання документів, зазначених в наказі від 18 листопада 2021 року № 673.

10 грудня 2021 року після отримання листа позивач, через корпоративну електронну пошту, висловив своє заперечення з приводу незаконних дій та повідомив відповідача, що у разі відсторонення його від роботи буде подавати позов про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за вимушений прогул, стягнення судових витрат та моральної шкоди за порушення прав людини і громадянина.

Однак, відповідачем винесено наказ від 10 грудня 2021 року № 1766-к «Про відсторонення від роботи», зокрема позивача, без збереження заробітної плати.

Підставою відсторонення у наказі від 10 грудня 2021 року № 1766-к вказано повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, бланк якого позивач отримав на електронну адресу, який був не заповнений та ніким не підписаний.

Зазначав, що 17 грудня 2021 року він знову направив звернення на наказ від 10 грудня 2021 року № 1766-к, в якому просив негайно відізвати наказ від 10 грудня 2021 року № 1766-к про відсторонення від роботи як такий, що порушує його конституційні права людини та громадянина і вимагав запобігти будь-яким формам дискримінації, в тому числі відсторонення та/або звільнення його від виконання своїх професійних обов`язків через ненадання документів, зазначених у пунктах 2, 4 наказу від 18 листопада 2021 року № 673, на які відповідач посилається у своєму наказі від 10 грудня 2021 року № 1766-к.

Станом на момент складання позову жодної відповіді ні на електронну адресу, ні на поштову адресу від відповідача не надійшло.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рокитнянський районний суд Київської області рішенням від 30 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Разом з тим, позивач суду не надав доказів, що на час винесення оспорюваного наказу він має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинації. Суд вказав, що відповідач, видавши оспорюваний наказ застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства.

Крім того, обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Разом з тим, такі втручання є цілком припустимі.

Право позивача на працю на посаді провідного інженера відділу ідентифікації учасників ринку (LIO) та забезпечення звітності Департаменту адміністратора розрахунків Дирекції ринкових операцій було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовився від обов`язкового щеплення.

Позивач не був звільнений з роботи, а тільки відсторонений, тому вимога про поновлення на роботі є безпідставною та задоволенню не підлягала. Водночас, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від задоволення вимоги про скасування наказу про відсторонення, а тому такі задоволенню не підлягали.

Київський апеляційний суд постановою від 01 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 серпня 2022 року залишив без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що робота ОСОБА_1 потребувала його періодичного з`явлення до місця роботи/офісу, що означало контактування з невизначеною кількістю людей, а тому потенційно становило можливість розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, тому відповідач правомірно видав наказ про відсторонення позивача від виконання ним своїх посадових обов`язків. Таким чином, застосовані відповідачем заходи є виправданими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Заявник вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21.

Разом з тим касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили можливість відповідача застосувати до позивача менш суворих заходів, ніж відсторонення працівника від роботи.

Застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-III заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми.

Апеляційний суд залишив поза увагою те, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що він, працюючи віддалено, створював загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв ОСОБА_1 заробітку.

Відзив на касаційну скаргу

У червні 2023 року ПрАТ «НАЕК «Укренерго» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Зазначає, що відсторонення від роботи певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівнику розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Разом з тим, у разі виникнення необхідності прибути за місцем основної роботи, ОСОБА_1 позбавлений такої можливості у зв`язку з відсутності вакцинації або довідки про абсолютні протипоказання до вакцинації та у разі його допуску до роботи за відсутності необхідних документів, роботодавець може бути притягнутий до відповідальності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 09 травня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Рокитнянського районного суду Київської області.

Справа № 375/1598/21 надійшла до Верховного Суду 18 травня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 15 серпня 2023 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 26 лютого 2019 року ОСОБА_1 працює в Державному підприємстві «НАЕК «Укренерго», з 25 вересня 2019 року переведений на посаду провідного інженера відділу ідентифікації учасників ринку (LIO) та забезпечення звітності Депертаменту адміністратора розрахунків Дирекції ринкових операцій.

29 вересня 2021 відповідачем прийнято наказ від 29 вересня 2021 року № 576 про можливість виконання працівниками ПрАТ «НАЕК «Укренерго» трудових обов`язків за місцем постійного проживання або перебування, за погодженням з керівником структурного підрозділу, в якому працює працівник. Згідно з наказом позивачу продовжено можливість виконання трудових обов`язків за місцем постійного проживання.

18 листопада 2021 року головою правління виданий наказ № 673 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти респіраторної хвороби COVID-19».

В наказі зазначено, що з 09 грудня 2021 року у зв`язку з набранням чинності наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, членам правління, директорам за напрямком, начальникам структурних підрозділів апарату управління ПрАТ «НАЕК «Укренерго», керівникам теруправлінь обслуговування мережі та відокремлених підрозділів, слід довести до відома всіх працівників ПрАТ «НАЕК «Укренерго», що вони підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, за відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичного щеплення.

Всім працівникам, згідно з цим наказом, слід надати один з документів зазначених у пункті 2 наказу. Також, за результатом виконання наказу визначеній особі здійснити підготовку проекту наказу та вжити заходів щодо відсторонення працівників від роботи у встановленому законодавством порядку до усунення причин відсторонення від роботи у зазначених випадках (пункт 4.2 наказу).

Вказаний наказ доведено до відома позивача шляхом направлення копії наказу на корпоративну електронну пошту.

08 грудня 2021 року не погоджуючись з наказом від 18 листопада 2021 року № 673, позивачем направлено звернення (заяву) (вх. № Б-137), де керуючись своїм правом на визнання правосуб`єктності, заявив про свій статус громадянина, заявив про порушення своїх конституційних прав та прав людини і громадянина. Також, наголосив на тому, що його вакцинальний статус є його медичною таємницею та вимагав запобігти будь-яким формам дискримінації, в тому числі відсторонення та/або звільнення його від виконання своїх професійних обов`язків через ненадання документів, зазначених в наказі від 18 листопада 2021 року № 673.

10 грудня 2021 року відповідач виніс наказ № 1766-к «Про відсторонення від роботи» без збереження заробітної плати. Копія наказу направлена електронною поштою позивачу. Оскільки позивач не надав документи, зазначені в пункті 2 наказу від 18 листопада 2021 року № 673 та відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України, відповідач відсторонює позивача від його роботи.

У зв`язку з наданням документів, що підтверджують обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, а саме: висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 ОСОБА_1 , наказом начальника Центру операційної діяльності Дирекції управління персоналом ПрАТ «НАЕК «Укренерго» від 31 грудня 2021 року № 1908-к, позивача допущено до роботи з 31 грудня 2021 року, а пункт 10 Додатку 1 до наказу ПрАТ «НАЕК «Укренерго» від 10 грудня 2021 року № 1766-к «Про відсторонення від роботи» визнано таким, що втратив чинність.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Конституція України як Основний закон гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, тобто безпосереднього виконання ним трудових обов`язків, міститься у статті 46 КЗпП України.

Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153), згідно з яким обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство».

Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України імперативно встановлено обов`язковість урахування судом висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Питання правомірності відсторонення працівника від роботи у зв`язку з відсутністю у нього профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, було предметом правового дослідження та аналізу Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначила таке:

«…нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначені цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку, без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

Переглядаючи по суті справу № 130/3548/21 (спір, що виник у аналогічних правовідносинах зі справою, що переглядається) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що:

«…У кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів».

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 працює провідним інженером відділу ідентифікації учасників ринку (LIO) та забезпечення звітності Департаменту адміністратора розрахунків Дирекції ринкових операцій.

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236» роботодавець письмово повідомив ОСОБА_1 про необхідність надати документ про вакцинацію або довідку про абсолютні протипоказання до профілактичних щеплень. Також в цих повідомленнях наведено про те, що працівників, які не нададуть один із зазначених документів, буде відсторонено від роботи.

Вказаний наказ доведено до відома позивача шляхом направлення його копії на корпоративну електронну пошту.

08 грудня 2021 року не погоджуючись з наказом від 18 листопада 2021 року № 673, позивачем направлено звернення (заяву) (вх. № Б-137), де керуючись своїм правом на визнання правосуб`єктності, заявив про свій статус громадянина, заявив про порушення своїх конституційних прав та прав людини і громадянина. Також, наголосив на тому, що його вакцинальний статус є його медичною таємницею та вимагав запобігти будь-яким формам дискримінації, в тому числі відсторонення та/або звільнення його від виконання своїх професійних обов`язків через ненадання документів, зазначених в наказі від 18 листопада 2021 року № 673.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства, фактичні обставини, пов`язані із пандемією та враховуючи, що ОСОБА_1 , як провідний інженер відділу ідентифікації учасників ринку (LIO) та забезпечення звітності Департаменту адміністратора розрахунків Дирекції ринкових операцій ПрАТ НЕК «Укренерго», з достатньою вірогідністю мав службову необхідність у контактуванні з працівниками цього товариства, а отже існував ризик інфікування позивача та інших осіб коронавірусом COVID-19 та/або створення умов для його поширення на підприємстві, проте ухилився від вакцинації, доказів того, що мав певні протипоказання до вакцинації не надав, тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач з додержанням вимог чинного законодавства відсторонив позивача від роботи.

Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості про реальну можливість належного виконання трудової функції позивача у випадку організації дистанційної/надомної роботи в матеріалах справи відсутні.

Судами також правильно зазначено, що за позивачем на період відсторонення зберігалося робоче місце, трудовий договір не припинений, відсторонення від роботи не є дисциплінарним стягненням, нарахування заробітної плати було відновлено після допуску до роботи (виконання робіт), у зв`язку з чим відсутнє порушення права ОСОБА_1 на працю, передбачене статтею 43 Конституції України.

Інтереси однієї особи в даному випадку не можуть превалювати над інтересами держави і суспільства в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я громадян, а також забезпечення діяльності підприємства.

Враховуючи, що ОСОБА_1 на підставі наказу від 31 грудня 2021 року № 1908-к був допущений до роботи з 31 грудня 2021 року у зв`язку з наданням документів, що підтверджують обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, а пункт 10 Додатку 1 до наказу НЕК «Укренерго» від 10 грудня 2021 року № 1766-к «Про відсторонення від роботи» визнано таким, що втратив чинність, підстав для задоволення позовних вимог в означеній частині у судів попередніх інстанцій не було.

Позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи за період з 13 грудня 2021 року до 31 грудня 2021 року та про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 10 грудня 2021 року № 1766-к «Про відсторонення від роботи», тому також не підлягали задоволенню.

Висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) та, зокрема у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 130/173/22 (провадження № 61-7070св22).

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

Враховуючи викладене, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать практиці Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові, на яку посилається заявник у касаційній скарзі.

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що питання про відсторонення від роботи вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи. Судом встановлено всі фактичні обставини справи, враховано доводи сторін, надано належну оцінку поданим сторонами доказам та правильно застосовано вищезазначені норми КЗпП України.

Аргументи касаційної скарги про неналежну оцінку доказів судами попередніх інстанцій суд касаційної інстанції також відхиляє, оскільки згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, заявником не мотивовано та не доведено, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права щодо порядку та оцінки доказів, зокрема отримання доказів та/або дослідження доказів.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційних скарг не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийА. І. Грушицький Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко І. В. Литвиненко Є. В. Петров