21.11.2023 Справа № 756/8458/23
Провадження № 2/756/3945/23
Унікальний № 756/8458/23
УХВАЛА

Іменем України

21 листопад 2023 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Діденка Є.В.,

за участю секретаря Гасанової Л.Х.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Остащенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ», про зняття арешту та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просить: 1) зобов`язати Оболонський відділ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) скасувати арешт з усього нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який було накладено в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі постанови державного виконавця від 28.04.2014 р. про арешт майна боржника ( ОСОБА_2 ) і заборони його відчуження; 2) зобов`язати уповноважених осіб Оболонського відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) внести відомості про зняття арешту до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та видалити запис про арешт майна від 28.04.2014 р. у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Позов обґрунтований тим, щоОболонським відділом ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) здійснювалось виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1011, виданого 14.07.2009 р. Оболонським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з позивачки суми боргу 3 869 497,69 грн. У межах вказаного виконавчого провадження було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника. В подальшому державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа, вказано, що виконавчий документ може бути пред`явлений повторно до 20.05.2015 р. Стягувач у вказаний строк виконавчий лист повторно не пред`явив, виконавчого провадження стосовно позивачки немає. 10.05.2023 р. позивачка звернулась до Оболонського відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) із заявою про скасування арешту у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1. 31.05.2023 р. отримано відповідь, якою відмовлено у задоволенні клопотання. Таку відмову позивачка вважає незаконною, а не зняття арешту протиправною бездіяльністю ВДВС.

Ухвалою суду від 21.07.2023 р. відкрито спрощене позовне провадження, залучено третьою особою Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

10.08.2023 р. до суду надійшло повідомлення від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відступлення прав вимоги за кредитним договором і договором поруки, за якими боржником є ОСОБА_2 від АТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ».

23.08.2023 р. від ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» надійшла заява про залучення правонаступником АТ «Банк «Фінанси та кредит», у зв`язку з отриманням права вимоги до боржника.

Ухвалою суду від 07.09.2023 р. залучено правонаступником АТ «Банк «Фінанси та кредит» - ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ», відкладено розгляд справи на 12.10.2023 р.

03.10.2023 р. до суду надійшли письмові пояснення від ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ», згідно з якими представник просить в позові відмовити. Вказує, що борг по рішенню суду позивачкою не сплачений, рішення суду не виконане, законних підстав для скасування арешту немає. Просить стягнути з позивачки витрати на правничу допомогу 28500,00 грн.

11.10.2023 р. від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 21.11.2023 р.

10.11.2023 р. від представника позивача надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала позов з викладених у ньому підстав.

Представник третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ» в судовому засіданні просила в позові відмовити, додатково зазначила, що позивачкою неправильно визначено відповідача, оскільки спору з ВДВС у неї немає, а відповідачем має бути особа, в інтересах якої накладено арешт.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом доставлення повістки на офіційну електронну адресу ВДВС, клопотань про відкладення не надходило. На підставі ст. 223 ЦПК України, з урахуванням позицій учасників справи, судом вирішено можливим провести засідання без участі відповідача.

Вислухавши аргументи учасників справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що провадження у справі слід закрити з таких підстав.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Припис закону про те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства стосуються як позовів (заяв, скарг), які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів (заяв, скарг), які взагалі не можуть розглядатися судами.

Під час розгляду справи судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.05.2009 р. з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Ат «Банк «Фінанси та кредит» солідарно стягнуто заборгованості за кредитним договором в розмірі 3 867 767,69 грн.

В порядку виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання вказаного рішення суду, постановою державного виконавця від 28.04.2014 р. накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 із забороною його відчуження.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка посилається на незаконну бездіяльність ВДВС, яка полягає у незнятті арешту в рамках виконавчого провадження, на незаконну відмову ВДВС у скасуванні арешту, що порушує її право власності.

Згідно із частиною першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно приписів, що містяться у статті 40 Закону № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частина друга статті 40 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини четвертої статті 40 Закону № 1404-VIII, у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Частиною першою статті 59 Закону № 1404-VIII передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про цивільне право, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Суд зазначає, що позивачка має статус боржника у виконавчому провадженні, і арешт на її майно накладався саме у межах виконавчого провадження. Доказів того, що у цій справі існує спір щодо права власності на майно, на яке було накладено арешт, суду не надано.

Так само, з досліджених судом доказів слідує відсутність цивільно-правового спору між позивачкою і органом ДВС з приводу права власності на майно, на яке накладено арешт.

Тому, на переконання суду, позивачка не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Оскільки арешти на майно позивачки, яка є боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва № 2-1011 від 14.07.2009 року, накладено з метою забезпечення виконання рішення суду, то вона не може бути позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду у позовному провадженні, а отже справу слід закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20, від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20.

Судова практика в зазначеній категорії справи є сталою і підстав відступати від зазначених висновків суд апеляційної інстанції не вбачає.

Боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України (див. висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 04 січня 2023 року у справі № 336/6130/20).

Суд також звертає увагу, що навіть після завершення виконавчого провадження боржник не позбавлений права звернутися зі скаргою на бездіяльність виконавчої служби саме за наслідками відмови у задоволенні його заяви про зняття арешту, а не під час прийняття державним виконавцем постанов про закінчення виконавчих проваджень.

Стосовно заявлених третьою особою - ТОВ «ФК «ГЕФЕСТ» витрат на правничу допомогу в розмірі 28500,00 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 12 ст. 141 ЦПК України, судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги. Водночас, частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Вказаною статтею компенсація витрат третій особі у разі закриття провадження не передбачена.

На переконання суду, оскільки судом прийнято рішення про закриття провадження, а не вирішення позову по суті, при цьому третьою особою не доведено необґрунтованих дій позивача у цій справі, відповідачем питання про витрати в порядку ч. 5 ст. 142 ЦПК України не порушувалось, заявлені третьою особою судові витрати відшкодуванню з позивача не підлягають.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 141, 142, 255, 260 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Закрити провадження у цивільній справіза позовом ОСОБА_2 до Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ГЕФЕСТ», про зняття арешту та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повна ухвала складена 23.11.2023 р.

Суддя Є.В. Діденко