РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/1995/20

Провадження № 2/293/42/2023

13 листопада 2023 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді Проценко Л.Й.

секретаря судового засідання Тишкевич К.Б.,

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Черняхів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

ВСТАНОВИВ :

І. Короткий зміст позовних вимог

13.10.2020 ОСОБА_3 звернулась до Черняхівського районного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_2 , якому просила стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 10 000 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що починаючи з 2011 по 2015 рік ОСОБА_2 неодноразово зверталась до неї з проханням позичити грошові кошти на різні побутові потреби: купівлю автомобіля, ремонт будинку, щоб зібрати дітей до школи, на поховання. На прохання ОСОБА_2 . ОСОБА_3 передавала грошові кошти останній в сумі 7000 грн., 8500 грн., 1000 грн., 7000 грн. та 2000 грн. Договір позики між ними укладався в усній формі. Відповідачка повертала грошові кошти частинами, частину грошей відповідач відробила. Однак, борг, що залишився в сумі 10 000 грн. відповідач добровільно не повернула, стала уникати спілкування та зустрічей. Письмову вимогу про повернення боргу відповідач не виконала.

В зв`язку з цим позивач звернулась до суду з позовом про стягнення боргу в судовому порядку.

ІІ. Процесуальні дії по справі та позиції сторін

13.10.2020 ОСОБА_3 звернувся до суду з вище зазначеним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2020 головуючим суддею визначено Бруховського Є.Б. (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 25.01.2022 (а.с.44).

Суд, ухвалою від 26.12.2022 залучив до участі в справі правонаступника померлого позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є дочкою померлої та прийняла спадщину після її смерті (а.с.70).

26.04.2023 згідно розпорядження керівника апарату Черняхівського районного суду Житомирської області за №187 у зв`язку із смертю головуючого судді Бруховського Є.Б. по даній справі призначено повторний автоматизований розподіл, відповідно до якого головуючим суддею визначено суддю Проценко Л.Й. (а.с.79-80).

Ухвалою від 05.05.2023 суд прийняв справу до свого провадження. Постановив повторно розпочати розгляд справи по суті. Судове засідання призначив на 07.06.2023 о 11:00 год. (а.с.82).

07.06.2023 суд відклав розгляд справи за клопотанням представника відповідача на 11:00 год. 10.08.2023 (а.с.87).

10.08.2023 суд відклав розгляд справи за клопотанням позивача в зв`язку з неявкою її представника на 12:00 год. 02.10.2023 (а.с.90-91).

02.10.2023 до суду надійшло клопотання від захисника відповідачки - адвоката Колосінського І.А., в якому просить зазначену справу розглядати у відсутності відповідачки та його представника. Також просить відмовити повністю в задоволенні позову за недоведеністю, так як суду не надано оригіналів боргових розписок (а.с.94).

02.10.2023 суд відклав розгляд справи за клопотанням представника позивача на 12:00 год. 13.11.2023 для виклику свідків (а.с.95-97).

13.11.2023 позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити з викладених у ньому підстав. Іншу учасники в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення не надійшло.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, позицію щодо виниклих спірних правовідносин сторонами висловлено у поданих ними заявах, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами без участі сторін та третіх осіб .

В ході розгляду справи суд, відповідно до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ст. 259 ЦПК України, рішення у цій справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих до суду.

У судовому засіданні 13.11.2023 відповідно до ст. 268 ЦПК України, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, національне законодавство та висновки суду

Суд, вислухавши пояснення позивача та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з вимогами ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на її користь борг за договорами позики в сумі 10 000 гривень. Вказує, що договори позики укладались лише в усній формі. Позивач зазначає, що в добровільному порядку відповідач умови договору не виконала та кошти не повернула. Кошти надавались частинами в різні проміжки часу. Відповідач частину коштів повернула, частину відпрацювала, а решту частину відмовилась повертати в добровільному порядку. Розписок про передачу коштів відповідач не писала. Позивач зверталась до відповідача з заявою-скаргою та претензією копії яких містяться в справі (а.с.5,7) з вимогою про повернення коштів в добровільному порядку, однак відповідач вимоги позивача в добровільному порядку не виконала.

Суд зазначає, що поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК).

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зроблено висновок, що: «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року в справі № 727/5226/17 (провадження № 61-943св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року в справі № 752/19567/14-ц (провадження № 61-10989св18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. […] У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов».

Подібні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 759/5772/17-ц та від 27 червня 2018 року у справі № 712/14562/17-ц.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 483/2085/16-ц (провадження № 61-33184св18) вказано, що: «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку».

Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст.1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики.

Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов`язань саме перед ним.

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У цій справі суд критично відноситься до вимог позивача щодо стягнення боргу за усними договорами позики, оскільки відповідач позов не визнала, зарепетує факт отримання коштів, свідки в судове засідання не з`явились, боргова розписка про отримання коштів відповідачем позивачем не надана. В такому разі суд позбавлений можливості виявити справжню природу правовідносин між сторонами з приводу грошей позичені чи подаровані, строк та умови повернення грошей, наявність чи відсутність реального виконання умов усного договору позики, тощо.

При цьому суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до частини першої статті 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Отже, суд не приймає до уваги пояснення позивачки ОСОБА_1 , а також доводи того, що свідки можуть підтвердити факт одержання позичальником ОСОБА_2 коштів від позикодавця ОСОБА_3 , виходячи із наступного.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

Отже, суд відхиляє покази позивачки ОСОБА_1 щодо фактів укладення договорів позики та передачі грошових коштів, у сумах, вказаних в позовній заяві, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях,суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки у задоволенні вимог відмовлено, а позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1046-1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 13, 18, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2

Місце проживання: АДРЕСА_1 .

Місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

Місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.11.2023.

Головуюча суддя Людмила ПРОЦЕНКО