КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Коваленко І.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Невідомої Т.О.,

секретар - Кролівець О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», Державна іпотечна установа, третя особа - державний реєстратор - приватний нотаріус Швець Руслан Олегович про визнання договору відступлення права вимоги в частині зворотного відступлення права вимоги недійсним,

В с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовомдо публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», Державна іпотечна установа, третя особа - Державний реєстратор - приватний нотаріус Швець Руслан Олегович про визнання договору відступлення права вимоги в частині зворотного відступлення права вимоги недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що під час розгляду в суді справи №755/14995/18 за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича, треті особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», Державна іпотечна установа, про визнання рішення протиправним та скасування реєстрації права власності, позивачу ОСОБА_1 стало відомо про укладення між Державною іпотечною установою та ЗАТ КБ «Приватбанк» Договору відступлення права вимоги (зворотне відступлення) від 23 травня 2008 року № 930/08, що підтверджується Актом приймання-передачі №1 та письмовим повідомлення ОСОБА_1 .

Однак, на думку позивача, твердження про належне зворотне відступлення не відповідають фактичним обставинам, вимогам вказаного договору і закону.

Позивач стверджував, що не був повідомлений про укладення договору зворотного відступлення. Зазначав, що відомості про зворотне відступлення права вимоги від Державної іпотечної установи до Банку не зареєстровані у встановленому законодавством порядку.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати договір відступлення права вимоги №930/08, укладений між ПАТ «ПриватБанк» та Державною іпотечною установою 23 травня 2008 року за іпотечним договором №KIL0G0 від 12.12.2007 року між ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , в частині зворотного відступлення права вимоги від Державної іпотечної установи до ПАТ «Приватбанк» недійсним відносно ОСОБА_1 .

У відзиві на позовну заяву представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» вказував, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1 12 грудня 2007 року уклали договір іпотеки № КІL0G0 (надалі - договір іпотеки).

Згідно з п. 1.1 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартира загальною площею 91,90, житловою площею 53,60 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

В подальшому 23 травня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та Державною іпотечною установою було укладено та підписано договір відступлення права вимоги № 930/08, який було посвідчено нотаріально, за кредитним договором № КІL0G0 від 12 грудня 2007 року.

Відповідач не заперечував, що 18 березня 2008 року, у зв`язку з отриманням вимоги від Іпотечної установи від 19 лютого 2009 року на підставі якого відбулося зворотне відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит № КІL0G0 від 12 грудня 2007 року, Іпотечною установою на користь АТ КБ «ПриватБанк» було передано оригінали кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки, про що було повідомлено ОСОБА_1 за адресою його реєстрації (зазначеної в кредитному договорі та в договорі іпотеки) по АДРЕСА_2 .

Інформація про підписання договору відступлення права вимоги № 930/08 від 23 травня 2008 року була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та Державною іпотечною установою договір про відступлення права вимоги № 930/08 від 23 травня 2008 року є двостороннім, а тому позивач не є стороною за вказаним договором, а тому його права не порушені.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норма матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно не урахував пояснення позивача, наявні у матеріалах справи докази та дійшов помилкового висновку про недоведеність факту порушення прав ОСОБА_1 . Стверджує, що про відступлення прав вимоги його не повідомляли, оскільки повідомлення направлялося на неактуальну адресу проживання ОСОБА_1 , в той час як банку була відома дійсна адреса. Вказує, що, не виконавши умови процедури зворотного відступлення права вимоги, банк не набув права здійснювати перереєстрацію права власності на майно на себе. Зазначає, що внаслідок укладення, зокрема, спірного договору зворотного відступлення права вимоги було порушене його право власності на квартиру.

Своїм правом на подачу відзиву інші учасники справи у встановлений строк не скористались.

Від відповідача АТ КБ «ПриватБанк» надійшли пояснення, в яких він просить відхилити апеляційну скаргу позивача та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Позивач ОСОБА_1 , його представник адвокат Буркацький Р.Л. та представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Яндульський Д.В. взяли участь у судовому засіданні в апеляційному суді.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 12 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № KIL0G0, відповідно до умов якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 694 882,50 гривень, а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 694 882,50 гривень, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15,00 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. (а.с. 8-10)

Згідно п.1.1. Іпотечного договору, Іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Договору про іпотечний кредит, передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим Договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: чотирьох-кімнатну квартиру зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 91, 90 кв.м., житловою площею 53,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Предмет іпотеки).

Відповідно до п. 2.1.5 Іпотечного договору Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Іпотекодавцем Зобов`язань, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, задовольнити свої вимоги за рахунок Предмета іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством.

В подальшому, 23 травня 2008 року між Державною іпотечною установою в особі Заступника Голови Правління Пудрика Валерія Юрійовича, що діє на підставі довіреності №313, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренко Я.В. 21 січня 2008 року, з однієї сторони, і Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», в особі старшого спеціаліста бізнесу іпотечне кредитування ГО «Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Цимбаленко Андрія Юрійовича, що діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Небосенко О.А., зареєстрованої в реєстрі за №35 від 14 січня 2008 року, з іншої сторони, разом - Сторони, на виконання Генерального договору про рефінансування та обслуговування іпотечних кредитів щодо здійснення співробітництва у сфері іпотечного житлового кредитування за рахунок коштів, залучених Установою під державну гарантію №4 від 27 квітня 2007 р., було укладено договір відступлення права вимоги № 930/08 (далі - Договір №930/08), який було посвідчено нотаріально, за іпотечним договором № КІL0G0 від 12 грудня 2007 року. (а.с.11-13)

Відповідно до пункту 1.1. Договору № 930/08, сторони домовились, що Банк передає, а Установа приймає всі права вимоги за договорами, вказаними у додатку №1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною.

Відповідно до пункту 1.3 Договору № 930/08, сторони домовились, що Установа передає, а Банк приймає всі права вимоги за договорами, вказаними у Вимозі зворотного відступлення прав вимоги (далі - Вимога).

Окрім того, розділами 3 та 4 Договору № 930/08 сторони передбачили та погодили порядок як відступлення прав вимоги від Банку до Установи, так і зворотного відступлення права вимоги від Установи до Банку.

Так, відповідно до п. 3.1 Договору № 930/08, при укладенні цього Договору Банк передає, а Установа приймає по кожному із позичальників, вказаних у додатку №1 до цього Договору: оригінали договорів, вказаних в Додатку №1 до цього Договору; довідку про залишок заборгованості за іпотечним кредитом або виписку з кредитного рахунку Позичальника, яка підтверджує рух коштів по ньому, завірену підписом керівника, головного бухгалтера і печаткою Банку; інші документи, які складають кредитну справу Позичальника та передача яких здійснюється за домовленістю Сторін. Передача зазначених документів здійснюється згідно з Актом приймання-передачі, який Банк і Установа складають і підписують за встановленою формою.

Відповідно до Розділу 4 Договору № 930/08, сторони передбачили зворотне відступлення права вимоги. Так, відповідно до п. 4.1. Договору, не пізніше наступного робочого дня з дня виявлення обставин, зазначених у пункті 2.3 цього Договору, Установа зобов`язана за допомогою державного підприємства спеціального зв`язку, електронної пошти НБУ тощо доставити в Банк Вимогу зворотного відступлення прав вимоги (далі - Вимога), у якій наводяться підстави для набрання чинності пунктом 1.3 цього Договору окремо по кожному кредитному договору, визначається сума (розмір) зобов`язань Банку по зворотному відступленню права вимоги та кінцева дата перерахування Банком на користь Установи усіх платежів за зворотне відступлення права вимоги.

Таким чином, в оспорюваному Договір №930/08 сторони визначили та погодили умови про предмет договору, що в розумінні ч. 1 ст.638 ЦК України, є істотними умовами договору, а саме: як право вимоги за іпотечним договором № КІL0G0 від 12 грудня 2007 року, яке Банк передає Установі, так і право зворотної вимоги за іпотечним договором № КІL0G0 від 12.12.2007 року, яке Установа передає Банку.

Інформація про підписання договору відступлення права вимоги № 930/08 від 23 травня 2008 року була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Пунктами 3.2 та 4.3 Договору № 930/08 сторони передбачили письмове повідомлення Позичальників, одним з яких є ОСОБА_1 , про відступлення права вимоги та про зворотне відступлення права вимоги.

Так, відповідно до пункту 3.2. Договору № 930/08, не пізніше 5 робочих днів з моменту набрання чинності пунктом 1.1. цього Договору Банк зобов`язаний передати позичальникам письмове повідомлення про відступлення права вимоги за договорами, вказаними у Додатку №1 до цього Договору та зміну вигодонабувача за договорами страхування, з відміткою про отримання.

Відповідно до п.4.3 Договору № 930/08 не пізніше 5 робочих днів з дня надходження коштів від Банку на рахунок Установи, вказаний у вимозі, на виконання п.5.3. цього Договору, Установа зобов`язана передати відповідному позичальнику письмове повідомлення про зворотне відступлення права вимоги за відповідними договорами, вказаними у Вимозі та зміну Вигодонабувача за відповідними договорами страхування з відміткою про отримання.

Також встанвлено, що 18 березня 2009 року Державною іпотечною установою та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було складено та підписано Акт приймання-передачі №1 до Договору відступлення прав вимоги №930/08 від 23 травня 2008 року у зв`язку зі зворотним відступленням прав вимоги за договором про іпотечний кредит № КІL0G0 від 12 грудня 2007 року, що відбувся 20 лютого 2009 року, про передачу Установою на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» наступних оригіналів документів: 1. Договір про іпотечний кредит № КІL0G0 від 12.12.2007 р. на 5 арк.; Іпотечний договір № КІL0G0 від 12.12.2007 р. на 3 арк.; Договір поруки №SICWG9 від 29.01.2008 р. на 2 арк.; виписка про стан заборгованості ОСОБА_1 станом на 06.03.2009 р. на 1 арк. (а.с.17)

Сторони погодили, що цей Акт є невід`ємною частиною Договору про відступлення прав вимоги №930/08 від 23 травня 2008 року.

Таким чином, зворотне відступлення права вимоги відбулось на підставі Акту приймання-передачі №1 до Договору відступлення прав вимоги №930/08 від 23 травня 2008 року у зв`язку зі зворотним відступленням прав вимоги, що і було передбачено умовами Договору №930/08, зокрема останнім абзацом пункту 4.2 оспорюваного Договору №930/08.

При цьому, відповідачем та третьою особою не заперечується факт передачі 18 березня 2008 року Іпотечною установою на користь АТ КБ «ПриватБанк» оригіналів кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки, у зв`язку з отриманням вимоги від Іпотечної установи від 19 лютого 2009 року на підставі якого відбулося зворотне відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит № КІL0G0 від 12 грудня 2007 року.

Виконання державною іпотечною установою вимог п.4.3 Договору № 930/08 щодо повідомлення ОСОБА_1 про зворотне відступлення права вимоги підтверджується наявним в матеріалах справи письмовим повідомленням №1324-5 від 23 березня 2009 року на адресу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , яка співпадає з адресою, зазначеною в Іпотечному договорі № КІL0G0 від 12 грудня 2007 року. (а.с.18)

За нормами статей 15, 16 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Частина третя статті 215 ЦК України визначає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак правом оспорювати правочин цивільний закон наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

З огляду на зазначене та з урахуванням положень статей 4, 5 ЦПК України можна дійти висновку, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Як розтлумачив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.12.2004 за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Так, однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості, яка знайшла своє вираження у статтях 3, 6, 626, 627, 628, 629, 638 ЦК України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до положень цивільного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва.

Законодавство передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

Жодних обмежень щодо заміни кредитодавця у зобов`язаннях, що випливають з кредитного договору, закон не містить.

Таких обмежень не встановлено і укладеним між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Іпотечного договору, укладеного з метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 зобов`язання, що випливало з Договору про іпотечний кредит.

За положенням статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції установив, що укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та Державною іпотечною установою договір про відступлення права вимоги № 930/08 від 23 травня 2008 року є двостороннім, підписаний їх сторонами та посвідчений нотаріально. При цьому, позивач не є стороною за вказаним Договором, а тому його права не порушені.

Стаття 514 ЦК України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Стаття 519 цього Кодексу визначає, що первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

У разі заміни кредитора боржник має право пред`явити проти вимоги нового кредитора свою зустрічну вимогу до первісного кредитора (частина 1 статті 603 ЦК України).

Аналізуючи вищенаведені положення цивільного законодавства суд дійшов висновку, що заміна кредитора є внутрішньою зміною у зобов`язанні, а тому не впливає на обсяг прав та обов`язків сторін у зобов`язанні.

Отже у разі існування (дійсності) боргового зобов`язання, у якому відбулося договірне відступлення права вимоги кредитора, визначеними законом способами захисту чи поновлення порушених прав боржника є висунення проти вимоги нового кредитора заперечень, які боржник мав проти первісного кредитора, або пред`явлення проти вимоги нового кредитора зустрічної вимоги до первісного кредитора, при цьому в силу прямої вказівки закону саме первісний кредитор відповідає за недійсність переданої ним вимоги.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач не довів, що станом на момент зворотного відступлення права вимоги від Державної іпотечної установи до ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке відбулось 18 березня 2009 року на підставі Акту прийому передачі №1 до Договору відступлення прав вимоги №930/08 від 23 травня 2008 року у зв`язку зі зворотним відступленням прав вимоги, зобов`язання по Іпотечному договору були погашені позивачем у повному обсязі, а тому у первісного кредитора ПАТ «ПриватБанк станом на 12 грудня 2018 року не існувало прав вимоги по іпотечному кредиту № КІL0G0 від 12 грудня 2007 року, укладеному з позивачем.

У ч.4 ст.10 ЦПК і ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, проте позивачем ОСОБА_1 не наведено належних обґрунтувань та не надано доказів, які б давали підстави вважати, що укладений 23 травня 2008 року між Державною іпотечною установою та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» Договір відступлення права вимоги № 930/08 в частині зворотного відступлення права вимоги від Державної іпотечної установи до ПАТ «ПриватБанк» за договором про іпотечний кредит № КІL0G0 від 12 грудня 2007 року порушують його право або цивільний інтерес, також як і не доведено позивачем порушення обставин, передбачених ст. 203 ЦК України для чинності правочину.

За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють доводи позовної заяви, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку ,що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 141, 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2023 року.

Головуючий:

Судді: