ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8595/23 Справа № 205/3529/23 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді - Никифоряка Л.П.,

суддів - Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом в якому виклала вимоги до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору № 0706/01 від 07 червня 2022 року, стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, сплачених за договором в розмірі 25 000,00 грн, моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 07 червня 2022 року вона уклала з відповідачем договір про надання юридичних послуг про правовий аналіз ситуації, заснований на вивченні матеріалів та відомостей, наданих замовником; складання, подання запитів та заяв в інтересах ОСОБА_3 щодо забезпечення надання законної можливості проходження військово-лікарської комісії. Вартість юридичних послуг склала 25000,00 грн. 11 червня 2022 року позивач прибула до офісу відповідача аби з`ясувати виконання договору, оскільки відповідач не відповідав на телефонні дзвінки. В офісі співробітники запевнили, що усе виконають, проте їм для цього необхідно підписати документ - акт про надання юридичних послуг від 11 червня 2022 року та додаток до договору № 0706/01 від 17 червня 2022 року, пояснивши, що це формальність. Без жодних роз`яснень умов договору № 0706/01 від 07 червня 2022 року, скориставшись її необізнаністю, користуючись її психологічним станом, відповідач умовив підписати явно несправедливий договір, який всупереч принципу добросовісності створює істотний дисбаланс договірних відносин. При цьому, відповідач не роз`яснив правові наслідки підписання акту про надання юридичних послуг, зазначивши наперед про виконану ним роботу, та з метою неповернення отриманих коштів. Її неодноразові візити до офісу та телефонні дзвінки із запитаннями про виконану роботу, відповідач ігнорував, та відповідав, що договір виконано у повному обсязі. Відповідач, маючи юридичну освіту, свідомо поставив її в нерівне правове становище своєю недобросовісною поведінкою, яка полягала в тому, що він усвідомлював, що не зможе надати послуги, визначені в умовах договору. Свідченням цього є те, що з часу укладення договору і до теперішнього часу робота виконана не була.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір про надання юридичних послуг № 0706/01 від 07 червня 2022 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 .

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти, сплачені за договором про надання юридичних послуг № 0706/01 від 07 червня 2022 року, в розмірі 25000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що укладений між сторонами оспорюваний договір відповідає вимогам статті 203 ЦК України. Під час укладення та підписання оспорюваного договору сторони усвідомлювали юридичне значення даного правочину, волевиявлення сторін були вільним, відповідало їх внутрішній волі та укладений правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просила її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 квітня 2022 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ФОП ОСОБА_1 укладено договір про надання юридичних послуг № 0706/01, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надати наступні юридичні послуги: правовий аналіз ситуації, заснований на вивченні матеріалів та відомостей, наданих замовником; складання, подання запитів та заяв в інтересах ОСОБА_3 щодо забезпечення надання законної можливості проходження військово-лікарської комісії, а замовник зобов`язався оплатити і прийняти роботу (а.с.9-10).

11 червня 2022 року було складено акт про надання юридичних послуг, підписаний виконавцем (а.с.11).

Позивачка сплатила ФОП ОСОБА_1 25 000,00 грн, про отримання яких також зазначено відповідачем у листі від 08 серпня 2022 року (а.с13-14).

26 липня 2022 року ОСОБА_2 звернулася із заявою про розірвання договору № 0706/01 від 07 червня 2022 року (а.с.12).

Листом вих. № 1 від 08 серпня 2022 року ФОП ОСОБА_1 повідомив про відсутність підстав для повернення грошових коштів, сплачених позивачем в розмірі 25000,00 грн та про виконання умов договору в повному обсязі (а.с.13-14).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 стороною договору не є, доручень на укладання договорів у своїх інтересах ОСОБА_2 не надавав, тобто, ОСОБА_2 не мала повноважень укладати будь-які правочини в інтересах ОСОБА_3 . Тому, оскільки позивач при укладенні спірного договору про надання юридичних послуг № 0706/01 від 07 червня 2022 року не мала необхідного обсягу повноважень, такий договір був укладений в порушення вимог статті 203 ЦК України. Враховуючи, що недійсний договір не породжує для сторін прав та обов`язків, грошові кошти в розмірі 25 000,00 грн отримані відповідачем за цим договором, слід стягнути на користь позивачки.

Однак, суд апеляційної інстанції не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суб`єкти цивільних відносин користуються своїми правомочностями, та можуть передавати їх іншим учасникам цивільних правовідносин шляхом укладання правочинів.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину.

Відповідно до частин другої та третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частини третьої, п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та Правилам адвокатської етики.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про; встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, характер спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору про надання юридичних послуг № 0706/01 від 07 червня 2022 року недійсним, з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України та статтями 15 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки стороною позивача не доведено, що умови оспорюваного договору є несправедливими, чи відповідач не надав повну інформацію щодо умов договору про надання юридичних послуг, які включали в себе правовий аналіз ситуації, заснований на вивченні матеріалів та відомостей, наданих замовником, складання, подання запитів та заяв в інтересах ОСОБА_3 щодо забезпечення надання законної можливості проходження військово-лікарської комісії.

Апеляційний суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Доводи ОСОБА_2 про те, що вона підписуючи договір про надання юридичних послуг в інтересах ОСОБА_3 не мала необхідного обсягу повноважень на укладення цього договору, а тому такий договір був укладений в порушення вимог статті 203 ЦК України, є безпідставними, оскільки сторони оспорюваного договору на момент його укладення усвідомлювали юридичне значення даного правочину. Саме позивачка виступила стороною договору, вона самостійно виявила бажання укласти договір від власного імені, предметом якого є складання, подання запитів та заяв в інтересах ОСОБА_3 , що не суперечить основним засадам цивільного законодавства, серед яких є свобода договору.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно роз`яснень у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_3 не є стороною договору, доручень на укладення договорів в своїх інтересах ОСОБА_2 не надавав, є безпідставними, оскільки укладаючи оспорюваний правочин позивачка діяла свідомо та від власного імені, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності та її волевиявлення було вільним. Також з цих підстав помилковим є застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин приписів статті 237 ЦК України.

Доводи ОСОБА_2 про те, що умови договору про надання послуг є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, передбачають істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків і спрямовані на погіршення становища позивача, не заслуговують на увагу, оскільки така підстава для визнання оспорюваного договору недійсним як несправедливість включених до нього умов, із посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає доведенню на загальних підставах виходячи із принципу змагальності цивільного процесу. Тобто, ОСОБА_2 необхідно було довести суду несправедливість умов договору, і яким чином оспорювані умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, проте, позивачем такі підстави не були доведені.

За вказаних обставин відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання юридичних послуг № 0706/01 від 07 червня 2022 року та стягнення коштів, сплачених за цим договором.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає необхідним рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору та стягнення коштів.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які у разі відмови у позові покладаються на позивача.

На підставі статті 141 ЦПК України з позивачки ОСОБА_2 на користь відповідача ФОП ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 3 220,50 грн.

Керуючись статтями 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року- скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та стягнення коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3220,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 23 листопада 2023 року.

Судді: