ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9244/23 Справа № 216/1152/23 Суддя у 1-й інстанції - Онопченко Ю,В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/1152/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року, яке ухвалено суддею Онопченком Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 05 вересня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивачка ОСОБА_1 являється матір`ю відповідача ОСОБА_2 , отримує пенсію за віком, інших доходів немає, а тому її матеріальне становище є вкрай нужденним.

Відповідач перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , на його утриманні знаходиться дитина, однак він має можливість надавати матеріальну допомогу і на її утримання.

В даний час позивачка часто хворіє, сплачує житлово-комунальні послуги, та окрім іншого сплачує кредити за сина, а тому просила суд стягнути з відповідача на її утримання аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу.

Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що судом зроблено помилковий висновок щодо відмови в задоволені позовних вимог. Так, позивачка ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, інших доходів немає, а тому її матеріальне становище є вкрай нужденним, тоді як відповідач перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та має можливість надавати матеріальну допомогу на її утримання.

Зазначає, що судом не було враховано заяву відповідача ОСОБА_2 про визнання позову.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 являється матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, серія НОМЕР_2 (а.с.7).

Згідно довідок військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2022, та 29.11.2022, ОСОБА_2 з 26.05.2021 по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , сплачує щомісячно аліменти, та загальна сума доходу за період з 01.05.2022 по 31.10.2022, за винятком аліментів, становить 679761,71 грн (а.с.8, 9).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався статтею 202 СК України, згідно якої повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, та виходив з відсутності доказів наявності потреби позивачки ОСОБА_1 у матеріальній допомозі зі сторони сина.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України ), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Відповідно до статті 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому, до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо доходу позивачки ОСОБА_1 , а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нею не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності потреби у наданні матеріальної допомоги зі сторони сина, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, інших доходів немає, а тому її матеріальне становище є вкрай нужденним, колегією суддів не приймаються, оскільки такі доводи не підтверджені жодним доказом, зокрема, суду не надано відомості щодо розміру пенсії позивачки.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та має можливість надавати матеріальну допомогу на її утримання, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища, а не від матеріального становища повнолітніх дітей.

Не приймаються колегією суддів й доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано заяву відповідача ОСОБА_2 про визнання позову, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Оскільки наявна в матеріалах справи наявна копія заяви від 30.03.2023 року надійшла на електронну адресу суду першої інстанції від адресата «Світлани Чумаченко» (а.с. 19-21), не підписана електронним цифровим підписом, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку визнав заявлені позовні вимоги.

Крім того, за нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, тоді як у данному спорі судом таких підстав не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно розглянув справу в межах наданих сторонами доказів, надав їм вірну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2023 року.

Головуючий:

Судді: