Справа № 466/1523/23 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/916/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника апелянта адвоката Гущенкова Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року заяву ОСОБА_3 задоволено частково.

В порядку забезпечення позову накладено арешт на майно, що відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 :

- квартиру АДРЕСА_1 ,

- земельну ділянку кадастровий номер :03:000:0584 пл. 0,8 га у с. Бірки Яворівського району Львівської області,

- гараж № НОМЕР_1 на АДРЕСА_2 у товаристві індивідуальних забудовників і експлуатації гаражів «Електрон-2».

У квітні 2023 року ОСОБА_1 , оскаржив ухвалу суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд розглянув заяву про забезпечення позову, яка не повністю оплачена судовим збором, не відповідає формі і змісту, встановлених законом. Відтак, суд мав повернути таку заяву.

Також, оскаржуваною ухвалою накладено арешт на майне, яке не належить відповідача, а саме на земельну ділянку, власником якої є не відповідач, а ОСОБА_4 . При цьому, останній не є стороною у справі.

В мотивувальній частині ухвали зазначено, що у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити, проте в резолютивній частині вказано про задоволення цієї заяви. Наведене не дозволяє з`ясувати справжню волю суду першої інстанції під час вирішення питання забезпечення позову.

В травні 2023 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписано представником ОСОБА_5 , в якому міститься прохання апеляційну скаргу задовольнити частково, ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року в частині накладення арешту на земельну ділянку кадастровий номер :03:000:0584 пл. 0,8 га у с. Бірки Яворівського району Львівської області скасувати, в решті ухвалу суду залишити без змін.

Аналіз змісту відзиву на апеляційну скаргу свідчить, що позивач апеляційну скаргу визнає частково.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що суд частково наклав арешт на майно, котре не належить відповідачу, а саме на земельну ділянку. Оскільки подальші дії відповідача свідчать про те, що ним під час розгляду справи судом першої інстанції вчиняються дії щодо відчуження належного йому іншого майна, окрім того на яке накладено арешт, що і стало підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про арешт такого майна (ухвала суду від 06 квітня 2023 року), підстави для скасування ухвали в частині накладення арешту на квартиру та гараж, відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині першій та другій статті 149 ЦПК України, зазначено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Конструкція пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України свідчить про те, що позов можна забезпечити накладенням арешту на майно відповідача, яке знаходиться у нього чи перебуває в інших осіб, або яке підлягає передачі йому (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 461/4634/19 (провадження № 61-4022св22)).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однією із загальних засада державної реєстрації прав є публічність державної реєстрації прав (пункт 3 частини першої статті 3 цього Закону).

Під час апеляційного розгляду встановлено, що на дату постановлення судом першої інстанції ухвали про забезпечення позову, власником земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0584 пл. 0,8га у с. Бірки Яворівського району Львівської області є не відповідач ОСОБА_1 , а ОСОБА_4 , що підтверджується інформаціє з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості якого є відкритими, публічними та доступними для усіх зацікавлених осіб, у тому числі і для суду. При цьому, ОСОБА_4 не має процесуального статусу учасника у справі, що переглядається.

З наведеного вище слідує, що на момент вирішення заяви про забезпечення позову вирішувались права та охоронювані законом інтереси особи, яка не є учасником цього судового процесу, проте є власником майна щодо якого судом вжито заходи забезпечення позову, що є недопустимим.

В частині накладення арешту на квартиру та гараж, право власності відповідача на які останнім не заперечується, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і апеляційний суд, встановивши, що між сторонами справи дійсно виник спір, та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувавши обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також про його процесуальну поведінку після постановлення оскаржуваної ухвали (відчуження корпоративних прав), дійшов вірного висновку про наявність підстав для забезпечення позову, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдаванню значної шкоди позивачу.

Доводи апелянта в цій частині не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати неправильним застосування судом норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали в означеній частині.

Доводи апеляційної скарги про недоплату заявником судового збору за подання заяви про забезпечення позову, можуть бути усунуті, за наявності для цього підстав, шляхом його стягнення (достягнення) під час вирішення питання розподілу судових витрат в судовому рішення, яким буде вирішено спір про суті.

Певні недоліки щодо змісту заяви про забезпечення позову, наведені в апеляційній скарзі, з огляду на наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, самі по собі не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, адже такі є формальними, та не впливають на законність ухвали, що переглядається.

Щодо доводів апеляційної скарги про розбіжності в змісті мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваної ухвали про вирішення питання по суті заяви про забезпечення позову, колегія суддів такі відхиляє з огляду на те, що як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, суд лише в одному абзаці мотивувальної частини помилково зазначив, що у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити, поряд з тим в інших абзацах вірно зазначивши про часткове задоволення заяви, що узгоджується з резолютивною частиною ухвали, про часткове задоволення заяви, а саме в частині накладення арешту на нерухоме майно, та про відмову в накладенні арешту на інше майно (рухому майно, грошові кошти, банківські рахунки).

Наведене не свідчить про порушення судом норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, а є опискою, яка не вплинула на правильність висновків суду під час вирішення питання забезпечення позову, та може бути виправлена відповідно до вимог ЦПК України.

Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення або скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За встановлених обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану ухвалу в частині накладення арешту на земельну ділянку слід скасувати, та в задоволенні заяви про її арешт відмовити, а в решті ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року в частині накладення арешту на земельну ділянку кадастровий номер :03:000:0584 пл. 0,8 га у с. Бірки Яворівського району Львівської області скасувати, та прийняти в цій частині нову, якою в задоволенні заяви ОСОБА_3 про накладення на неї арешту відмовити.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 травня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич