Справа № 216/2856/23
Провадження 2-з/216/28/23
УХВАЛА

про забезпечення позову

11 травня 2023 року м. Кривий Ріг

Суддя Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Бутенко М.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ДП "Український інститут Інтелектуальної власності, Патентна повірена ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відчуження торгівельної марки та скасування запису стосовно реєстрації прав власності , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Козіна Н.В., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ДП "Український інститут Інтелектуальної власності, Патентна повірена ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відчуження торгівельної марки та скасування запису стосовно реєстрації прав власності.

Просить суд:

1. Визнати недійсною довіреність від 26 травня 2022 року, видану від ОСОБА_1 , якою уповноважено ОСОБА_3 ведення справ, що стосуються придбання та охорони прав на об`єкти промислової власності в Україні, у тому числі ведення справ щодо передачі права власності на зареєстровану торговельну марку за свідоцтвом України № НОМЕР_1 від 18.08.2021 року.

2.Визнати недійсним Договір про передачу права власності на торговельну марку , укладеного 26.05.2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

3.Скасувати у Державному реєстрі свідоцтв України на торговельні марки запис стосовно реєстрації за ОСОБА_2 прав власника на Торгівельну марку, яка зареєстрована в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 .

4.Стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 1610 (одна тисяча шістсот десять) грн. 40 коп.

Ухвалою суду від 11.05.2023 р., відкрито загальне позовне провадження.

Одночасно з позовною заявою було подано клопотання представника позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову, яке обґрунтовано наступним:

Предмет спору стосується факту оспорюваності права вланості на торговельну марку,50% якої належало позивачу та його незаконного відчуження Відповідачем №1 ОСОБА_2 та патентної повіреної ОСОБА_3 . Так, ОСОБА_2 надав увесь пакет документів з підробленими документами, а ОСОБА_3 особисто не убачивши позивача взяла документи та засвідчивши своїм електронним підписом направила заявку на реєстрацію реєстрації за ОСОБА_2 прав власника на Торгівельну марку, яка зареєстрована в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 .

Однак, поза волею позивача на підставі заяви патентної повіреної ОСОБА_3 від 26.05.2022 та доданих до неї документів, які були засвідчені її електронним цифровим підписом 19.07.2022 року Укрпатентом прийнято рішення про публікацію в Бюлетені та внесення до Реєстру відомостей про передачу майнових прав на торговельну марку за Свідоцтвом України № НОМЕР_1 співвласнику ОСОБА_2

27.07.2022 року в Бюлетені №30 опубліковані відомості про передачу права власності на вказану вище торговельну марку.

Згідно п. 7 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» власник свідоцтва може передавати будь-якій особі право власності на знак повністю або відносно частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг, на підставі договору.

Відповідно доч.2ст.1114 ЦПК України факт передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, які відповідно до цього Кодексу або іншого закону є чинними після їх державної реєстрації, підлягає державній реєстрації.

Пунктом 1 ст.13 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» передбачено, що одночасно з публікацією відомостей про видачу свідоцтва Установа здійснює державну реєстрацію знака, для чого вносить до Реєстру відповідні відомості. Форма Реєстру та порядок його ведення визначаються Установою.

Пунктом 1.2 Інструкції про подання, розгляд, публікацію та внесення до реєстрів відомостей про передачу права власності на знак для товарів і послуг та видачу ліцензії на використання знака (міжнародного знака) для товарів і послуг, затвердженою наказом Міністерства освіти і науки України від 03.08.2001 № 576 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 07.08.2001 за №718/5909 (далі - Інструкцією) передбачено, що передача права власності на знак здійснюється на підставі договору про передачу права власності на знак.

Пунктами 2.3.1, 2.4 розділу 2 Інструкції встановлені вимоги до договорів про передачу права власності на знаки та ліцензійних договорів. Згідно з пунктом 2.3.1 Інструкції у договорі (ліцензійному договорі) або витягу з договору (ліцензійного договору) повинні бути вказані: сторони договору; предмет договору; номер свідоцтва; перелік товарів і послуг із зазначенням класів МКТП, на які поширюється передача права власності; місцезнаходження (місце проживання) сторін. Договір підписується сторонами, що його укладають. Договір від імені юридичної особи підписується особою, що має на це повноваження. Підпис складається з повного найменування посади особи, яка підписує договір, особистого підпису, ініціалів, прізвища, дати і скріплюється печаткою (абз. 2, 3 п. 2.4. Інструкції).

Відповідальність за достовірність інформації, наведеної в документах, і подаються до Установи, несуть сторони договору (абз. 5 п. 2.4. Інструкції).

Так, позивач будь-яких документів, пов`язаних зі зміною власника торговельної марки на підставі свідоцтва України на торговельну марку не підписував, не надавав повноважень на підписання таких документів від його імені й не формував власного волевиявлення на укладення такого правочину. Для підтвердження вказаних обставини разом з позовною заяву подається клопотання про витребування доказів та клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи .

Так, у разі не підписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з його невідповідністю до вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК у зв`язку з не підписанням договору особою, яка вказана стороною договору, можливе у тому випадку, якщо ця особа у подальшому не схвалила такого правочину та у неї не було волевиявлення на укладення такого правочину.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 не мав наміру відчужувати належні йому права на торговельну марку за Свідоцтвом України № НОМЕР_1 , повноваженнями щодо їх відчуження патентній повіреній як представника не наділяв, дії патентної повіреної не відповідали волі позивача, який не схвалив в подальшому вчинений від його імені правочин. Оскільки як довіреність, так і договір передачу права власності на торговельну марку та заяву про публікацію у Бюлетені не підписував , у зв`язку із чим право позивача підлягає захисту шляхом визнання недійсним довіреності та договору про передача права власності на торговельну марку.

На теперішній час у провадженні дізнавача Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Большунової К.В. знаходиться кримінальне провадження №0000349 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.09.2022 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 358 КК України.

У період часу з 15.08.2022 року ОСОБА_1 як законний власник 50% прав на торговельну марку не може здійснювати свою діяльність, при цьому ОСОБА_2 одноосібно здійснює продаж товарів під торговельною маркою.

Так, ОСОБА_2 реалізує товари під Торговельною маркою Acmelight на наступних сайтах: ІНФОРМАЦІЯ_1

ІНФОРМАЦІЯ_2

ІНФОРМАЦІЯ_3

ОСОБА_5 .

Більш того, під зазначеною торговельною маркою відповідач ОСОБА_2 реалізує люмінесцентні фарби, однак вказаним Свідоцтвом на торговельну марку не передбачено у переліку товарів люмінесцентна продукція, яку постачають у магазин та виробляють. що вбачається зі Свідоцтва на торговельну марку Acmelight та можна перевірити за інтернет-посиланням: ОСОБА_6 &p=2. Згідно вказаного свідоцтва передбачено: азбестові фарби, аннато (забарвлювальна речовина), антикорозійні препарати, антикорозійні стрічки, бактерицидні фарби, барвники і аж ніяк люмінесцентні фарби, у зв`язку із чим взагалі не може реалізовувати вказані фарби. Використання вказаної торговельної марки без згоди одного із співвласників є незаконним та з порушенням переліку товарів передбачених свідоцтвом.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ч.ч.5-7 ст.153 ЦПК України, залежно від обставин справи, суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову, підстави його обрання та вирішує питання про зустрічне забезпечення.

Згідно п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується шляхом, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Обираючи вид забезпечення позову, суд враховує інтереси сторін та інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, а також відповідність видів забезпечення позову, які просить застосувати позивач, пред`явленим ним вимогам.

Таким чином, враховуючи, що предметом даного спору є торговельна марка, яка зареєстрована у у Державному реєстрі свідоцтв України на торгівельні марки за номером свідоцтва № НОМЕР_1 для позначення товарів 2 класу за МКТП, а не забезпечення позову, шляхом заборони використання торговельної марки на сайтах:

https://prom.ua/ua/c901398-latinta-internet-magazin.html

https://prom.ua/ua/c3301758-mirasvid-internet-magazin.html?product_group=96836165

ІНФОРМАЦІЯ_3

ОСОБА_5 , та шляхом заборони ОСОБА_2 передавати у будь-який спосіб повністю чи частково право власності на торговельна марка , яка зареєстрована у Державному реєстрі свідоцтв України на торгівельні марки за номером свідоцтва № НОМЕР_1 для позначення товарів 2 класу за МКТП; заборони Державному підприємству «Український інститут інтелектуальної власності» (ідентифікаційний код: 31032378, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Глазунова, буд. 1): вносити зміни щодо торговельної марки за свідоцтвом України на торговельну марку № 303823 (заявка № m201924065 від 18 серпня 2021 року) до Державного реєстру свідоцтв України на торгівельні марки; здійснювати публікації в офіційному бюлетені «Промислова власність» стосовно відмови ОСОБА_2 повністю або частково від прав на торговельну марку за свідоцтвом України на торговельну марку № 303823 (заявка № m201924065 від 18 серпня 2021 року), на підставі заяви; передавати виключні майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку «МУРКА» за свідоцтвом України на торговельну марку № НОМЕР_1 (заявка № m201924065 від 18 серпня 2021 року)), та видачу будь-якій особі дозволу (видача ліцензії) на використання торговельної марки № 303823 (заявка № m201924065 від 18 серпня 2021 року).

Цей захід забезпечення позову дозволить уникнути неправомірного використання торговельної марки та її подальше відчуження.

Позовні вимоги щодо визнання договору недійсним немайнового характеру.

Пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення: відсутні.

Просить суд заяву про забезпечення позову «про передачу права власності на торговельну марку та скасування запису стосовно реєстрації прав власності» задовольнити.

Заборонити використання торговельної марки на сайтах: https://prom.ua/ua/c901398-latinta-internet-magazin.html

https://prom.ua/ua/c3301758-mirasvid-internet-magazin.html?product_group=96836165

ІНФОРМАЦІЯ_3

ОСОБА_5 , на до розгляду справи по суті.

Заборонити ОСОБА_2 передавати у будь-який спосіб повністю чи частково право власності на торговельна марка , яка зареєстрована у Державному реєстрі свідоцтв України на торгівельні марки за номером свідоцтва № НОМЕР_1 для позначення товарів 2 класу за МКТП.

Заборонити Державному підприємству «Український інститут інтелектуальної власності» (ідентифікаційний код: 31032378, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Глазунова, буд. 1): вносити зміни щодо торговельної марки за свідоцтвом України на торговельну марку № 303823 (заявка № m201924065 від 18 серпня 2021 року) до Державного реєстру свідоцтв України на торгівельні марки; здійснювати публікації в офіційному бюлетені «Промислова власність» стосовно відмови ОСОБА_2 повністю або частково від прав на торговельну марку за свідоцтвом України на торговельну марку № 303823 (заявка № m201924065 від 18 серпня 2021 року), на підставі заяви; передавати виключні майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку «МУРКА» за свідоцтвом України на торговельну марку № НОМЕР_1 (заявка № m201924065 від 18 серпня 2021 року)), та видачу будь-якій особі дозволу (видача ліцензії) на використання торговельної марки № 303823 (заявка № m201924065 від 18 серпня 2021 року).

Частиною 1 статті 153 ЦПК України, визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дати надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, суддею встановлено наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з ч. 7 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, відповідно до роз`яснень у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такі висновки також сформовані колегією суддів Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (6-846цс16).

За таких обставин, суд вважає, що заява не містить належного обґрунтування припущення та обставин, на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його задоволення, завдати збитків позивачеві, та фактично подала передчасно.

Відтак, у задоволенні заяви сторони позивача слід відмовити.

Відмова в задоволенні заяви про забезпечення позову не позбавляє позивача, представника позивача в подальшому звернутися з такою заявою до суду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ДП "Український інститут Інтелектуальної власності, Патентна повірена ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відчуження торгівельної марки та скасування запису стосовно реєстрації прав власності - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Суддя М. В. БУТЕНКО