Справа № 694/617/23
провадження № 2/694/179/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

17.05.2023 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області у складі головуючого судді Федорець С.В., при секретарі судового засідання Літвін Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Звенигородка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_2 , адреса електронної пошти відсутня) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий, засоби зв`язку відсутні) про визнання майна подружжя спільним майном та визнання права власності на частину у спільному майні подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.07.2007 року. За час сумісного життя у шлюбі, а саме 03.11.2009 року, було набуто (придбано) спільне майно - житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , право власності на який було оформлено на відповідачку. Зазначений будинок є спільним майном подружжя і підлягає поділу судом, оскільки відповідачка відмовляється від добровільного поділу.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , та визнати за ним та за відповідачкою право власності на частину цього будинку за кожним.

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 06.04.2023 року було відкрито провадження по справі.

До судового засідання позивач не з`явився, надавши до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутність, позов задовольнити у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав.

Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, не повідомивши суд про причини неявки, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву проти позову не надав.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 07.07.2007 року Петраківською сільською радою Катеринопільського району Черкаської області, актовий запис №1 від 07.07.2007 року, про що видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_3 (а.с. 5).

Між сторонами виник спір щодо поділу майна, яке було набуте подружжям за час шлюбу, - житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно до договору купівлі-продажу від 03.11.2009 року, право власності на вказаний будинок зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 .

Зареєстровано право власності було 03.11.2009 року, що підтверджено наданою на запит суду копією договору купівлі-продажу.

Вартість спірного будинку на момент укладення вище вказаного договору складає 57599,00 грн.

До правовідносин з приводу поділу житлового будинку, який був придбаний в період шлюбу, застосовуються положення СК України.

За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обігу.

Згідно з ч. 1ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ч. 3ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченихЦивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Крім того, у п. 25 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як встановлено судом житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , був придбаний під час шлюбу сторін, спірне майно подружжя наявне на час розгляду справи.

Факт належності квартири до об`єкта спільної сумісної власності відповідачем не оспорюється.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що вони не містять відомостей і не дають підстав для висновку, що жодних доказів на спростування такої презумпції надано не було.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що оскільки житловий будинок був придбаний сторонами за час шлюбу, він є спільною сумісною власністю подружжя, і виходячи з принципу рівності часток, позивач має право на 1/2 частину будинку, відповідач - аналогічно. Відтак, позов ОСОБА_1 є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги судом задовольняються повністю, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати по сплаті судового збору стягуються з відповідачки на користь держави. Так, у позові було заявлено дві вимоги майнового характеру, з кожної з яких підлягає сплаті судовий збір у мінімальному розмірі, передбаченому законодавством, - 1073,60 гривень, та одну вимогу немайнового характеру, за яку підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 69-71 СК України, ст.ст.4,12,1376-81,89,141, 259,263-265,273,354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_2 , адреса електронної пошти відсутня) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий, засоби зв`язку відсутні) про визнання майна подружжя спільним майном та визнання права власності на частину у спільному майні подружжя, - задовольнити.

Визнати спільним сумісним майном власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий, засоби зв`язку відсутні) судовий збір на користь держави у розмірі 3220 (три тисячі двісті двадцять) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду до Черкаського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 18.05.2023 року.

Суддя: Світлана ФЕДОРЕЦЬ