Житомирський апеляційний суд
Категорія 55 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 522/17081/21 за позовом Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання за державним замовленням, за апеляційною скаргою Одеського національного медичного університету на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 квітня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Чішман Л.М.,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що 9 серпня 2014 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір № 1700 про підготовку фахівця з вищою освітою на контрактних умовах, відповідно до ч.1 якого Університет приймає на себе зобов`язання надати якісні теоретичні і практичні освітні послуги студенту, строком на 5 років, на факультеті «Лікувальна справа» медичного факультету № 2 в Одеському національному медичному університеті за рахунок державного бюджету України. Згідно з п.2.5 договору після отримання диплому студент зобов`язаний прибути до місця працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я України або за направленням про самостійне працевлаштування та відпрацювати там не менше 3-х років. В разі відмови від відпрацювання студент зобов`язаний відшкодувати кошти за навчання до державного бюджету .

Вказав, що 22 травня 2020 року керівництво закладу затвердило заяву відповідача про самостійне працевлаштування, проте станом на серпень 2021 року останнім не було надано жодних документів про відпрацювання.

Відповідно до розрахунку бухгалтерської служби університету заборгованість за навчання відповідача складає 87942,04 грн (витрати на оплату стипендії) та 117452 грн (витрати на навчання), а всього 205394,04 грн.

Таким чином, просив суд стягнути з відповідача відшкодування вартості навчання в розмірі 205394,04 грн. та судові витрати.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове , яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, зазначає, що відсутність копії протоколу засідання комісії по сприянню працевлаштування випускників Одеського національного медичного університету, в якому б вирішувались питання щодо ОСОБА_1 , зумовлена тим, що останній виявив бажання працевлаштуватись самостійно, на підтвердження чого у матеріалах справи наявна копія відповідної заяви ОСОБА_1 від 9 травня 2020 року. До компетенції даної комісії не входить розгляд питань щодо працевлаштування студентів, які виявили бажання працевлаштуватись самостійно. Щодо копії картки працевлаштування відповідача, вказує, що оскільки останній не працевлаштувався, то копія картки його працевлаштування відсутня.

Оскільки відповідач виявив намір працевлаштуватись самостійно, йому було видано не направлення на роботу, а відповідну довідку.

Посилається на службову записку декана медичного факультету № 2 від 26 липня 2022 року, в якій зазначено, що випускникам надавалися оригінали таких довідок, а зберігання їх копій не передбачено, що унеможливлює надання такої копії суду.

Вказує, що відповідно до п.п.2.3, 2.5 Розділу ІІ Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 291 від 19.09.1996 року, підставою для зарахування в інтернатуру є диплом лікаря (провізора) з певної лікарської (провізорської) спеціальності, посвідчення про направлення на роботу за персональним розподілом або довідка про право самостійного працевлаштування. Випускники вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, які з поважних причин не можуть своєчасно, 1 серпня поточного року, приступити до навчання в інтернатурі, зобов`язані до 15 серпня повідомити про це Головне управління державної служби та медичних кадрів Міністерства охорони здоров`я України, Міністерство охорони здоров`я Автономної республіки Крим, управління охорони здоров`я обласної, Київської, Севастопольської міської держадміністрації, обласне, міст Києва та Севастополя ВО «Фармація», обласну, міст Києва та Севастополя санітарно-епідеміологічну станцію відповідно. Однак ОСОБА_1 до навчання в інтернатурі не приступив, жодних повідомлень щодо поважності причин цього не надав.

Таким чином, вважає безпідставним висновок суду про те, що університет не запропонував відповідачеві роботу та не надав направлення.

На думку позивача, не відповідає дійсності і посилання суду на те, що ним не надано доказів на обґрунтування вартості навчання, а долучені до матеріалів справи розрахункові відомості містять загальну інформацію, з якої неможливо встановити дійсний обсяг та вартість наданих послуг за договором. Натомість, до позовної заяви долучено відповідну довідку планово-економічного відділу Одеського національного медичного університету, яка підтверджує витрати на навчання за державним замовленням.

Окрім того, судом застосовано пункт 1 частини першої статті 1215 ЦК України без врахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17, відповідно до якої академічна стипендія призначається студентам як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування, отже, належить до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання.

Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням і також підлягають стягненню за цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачеві було запропоновано роботу за фахом ( відповідно до умов картки працевлаштування), а також щодо видачі направлення на роботу, в якому мало бути зазначено конкретне місце роботи.

Окрім того, суд зазначив про неможливість відшкодування витрат на виплату стипендії згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Судом встановлено, що 9 серпня 2014 року між студентом ОСОБА_1 та Одеським національним медичним університетом укладено договір № 1700 про підготовку фахівців з вищою освітою ( а.а.с. 7-8).

Відповідно до умов договору університет зобов`язався здійснювати навчання студента, видати диплом по закінченню навчання, підготувати пакет документів з працевлаштування в державному секторі медичних установ. Згідно з договором студент зобов`язується після отримання диплома прибути до місця працевлаштування за направленням та відпрацювати не менше 3-ох років, у разі відмови працювати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.

9 травня 2020 року відповідачем подано заяву, якою висловлено бажання працевлаштуватись самостійно, яка 22 травня 2020 року була погоджена в.о. проректора з науково-педагогічної роботи Одеського національного медичного університету І.П. Шмаковою.

30 червня 2020 року ОСОБА_1 отримав диплом та здобув кваліфікацію спеціаліста.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 "Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням" (чинна на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 22 грудня 2014) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

Відповідно до зазначених вище нормативних актів випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначено, що, вирішуючи спори про стягнення коштів за навчання судам слід керуватися наступним: якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання, вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.

Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця.

На переконання Великої Палати Верховного Суду ,покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті, які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасних умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах (пункти 66-68 вказаної постанови).

Аналогічні висновки також містяться у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17), від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17 (провадження № 61-1116св17), від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц (провадження № 61-26840св18), від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17 (провадження № 61-14476св18), від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17 (провадження № 61-32084св18), від 26 червня 2019 року у справі № 607/7122/17-ц (провадження № 61-27937св18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові № 607/3693/17 від 26 січня 2021 року зазначила, що отриману випускниками вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням ( зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом).

Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням ( відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання.

Отже, при вирішенні спору суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 1215 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_1 висловив бажання працевлаштуватися самостійно, про що подав відповідну заяву, позивач правомірно не надавав йому направлення для працевлаштування.

Таким чином, посилання суду, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, на відсутність направлення та неможливість стягнення коштів, сплачених в якості стипендії, є помилковими.

Відповідач, закінчивши навчання в Одеському національному медичному університеті за рахунок коштів Державного бюджету , після отримання диплома не дотримався вимог законодавства України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, а також умов укладеного з позивачем договору щодо зобов`язання відпрацювати після закінчення навчання три роки відповідно до направлення на роботу, а тому зобов`язаний відшкодувати витрати на навчання.

Водночас, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження розміру витрат на навчання.

Суд першої інстанції вірно зазначив про те, що наявний в матеріалах справи розрахунок містить узагальнену інформацію, яка позбавляє можливості встановити дійсний обсяг та вартість понесених позивачем витрат, пов`язаних із навчанням ОСОБА_1 .

У кошторисах та помісячних планах використання бюджетних коштів також вказано загальну інформацію, яка не надає можливості перевірити здійснений позивачем розрахунок витрат на навчання відповідача.

Розрахункова відомість містить інформацію про нарахування ОСОБА_1 стипендії, однак суду не надано доказів того, що зазначені кошти були отримані ним.

Таким чином, суд першої інстанції загалом дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, однак дещо помилився з мотивами такої відмови.

Враховуючи вищезазначене, рішення слід змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеського національного медичного університету задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 квітня 2023 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуюча Судді: