Справа № 438/434/22 Головуючий у 1 інстанції: Слиша А.Т.
Провадження № 22-ц/811/2342/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Суди В.І.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 12 липня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

в травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Бориславської міської ради Львівської області, ОСОБА_3 про визнання частково незаконним рішення органу місцевого самоврядування та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він являється власником житлового будинку за АДРЕСА_1 з господарськими спорудами, а також земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,1000 га (кадастровий номер :03:021:0143) та земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0033 га (кадастровий номер :03:021:0157), які знаходяться по АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченого 12 грудня 2007 року в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. за спадковою справою №47/2007 та зареєстровано в реєстрі №1838. Суміжним землекористувачем є ОСОБА_3 , якій відповідно до договору купівлі-продажу №451 від 06.03.2003 року належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_3 . Зазначає, що рішенням Бориславської міської ради Львівської області від 20 травня 2003 року №184 передано безоплатно у власність земельну ділянку, яку надано для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд з наступною видачею державного акту на право власності на землю 776 кв.м. гр. ОСОБА_3 , тобто приватизація вказаної земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд здійснена фактично відразу після придбання відповідачкою будинку. Стверджує, що згідно плану на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 межа земельної ділянки відповідачки зі сторони будинку позивача проходить по стіні його житлового будинку, а відтак йому, як суміжному землекористувачу, не залишено згідно ДБН прилеглої ділянки шириною один метр для обслуговування будівель, чим порушено його права. Вказує, що внаслідок незаконної приватизації земельної ділянки відповідачка з порушенням вимог ДБН побудувала гараж та сарай на відстані від стіни його будинку не більше шести метрів. Крім того, приватизація спільного проїзду та фактичне розташування на його земельній ділянці житлових та господарських будівель і споруд позбавила позивача можливості проїзду пожежного та іншого транспорту, тощо. Вважає, що незаконна приватизація відповідачкою земельної ділянки з включенням до її складу проїзду загального користування з подальшим будівництвом вищевказаних об`єктів, є наслідком незаконного рішення Бориславської міської ради від 20 травня 2003 року №184. На думку позивача, при прийнятті оскаржуваного рішення органом місцевого самоврядування не було враховано та грубо проігноровано вимоги п.3.22 ДБН (державних будівельних норм) 360-92360-92 «Містобування. Планування і забудова міських селищних поселень», згідно якого у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі, передбачено організацію внутрішньо-квартальних проїздів. Зокрема, порушено вимоги п.3.25 відповідно до якого для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше одного метра. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

З наведених підстав просить:

визнати частково незаконним та скасувати рішення Бориславської міської ради Львівської області № 184 від 20 травня 2003 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок» в частині передачі безоплатно у власність земельну ділянку, яку надано для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд з наступною видачею державного акту на право власності на землю 776 кв.м. ОСОБА_3 , що проживає по АДРЕСА_3 ;

зобов`язати ОСОБА_3 демонтувати металеву загорожу, встановлену по периметру між межовими знаками А-Д, а також між знаками А до Б на земельній ділянці, АДРЕСА_4 , згідно плану присадибної земельної ділянки за вказаною адресою, тобто привести її в стан, який мала ділянка до встановлення вказаної огорожі.

РішеннямБориславського міського суду Львівської області від 12 липня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказує, що Бориславською міською радою передано у власність відповідачці земельну ділянку, в той час як позивач не отримав сервітутного права на обслуговування свого будинку, і на даний час такого права реалізувати не може. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що у відповідачки немає розробленого проекту землеустрою, а технічний звіт не є належною документацією. Вказує, що міська рада прийняла оскаржуване рішення без проходження ОСОБА_3 процедури розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Стверджує, що судом не враховано, що між актом встановлення та узгодження меж земельної ділянки та планом встановлення меж наявні розбіжності в визначенні межі між будинковолодіннями позивача та відповідачки. Також, на думку позивача, поза увагою суду залишилась та обставина, що непідписання суміжним користувачем акту погодження меж чи відсутність такого акту є самостійною підставою для скасування окаржуваного рішення Бориславської міської ради. Апелянт зазначає, що приватизація спільного заїзду та фактичне розташування на його земельній ділянці житлових та господарських будівель та споруд, позбавила можливості проїзду до належного йому будинку. Вважає, що покликання відповідачки на те, що висновок державної землевпорядної експертизи від 17.06.2003 року №113 виданий пізніше оскаржуваного рішення, є безпідставними, оскільки хоч експертиза й була проведена пізніше, проте саме вона підтвердила незаконність оскаржуваного рішення. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для скасування оскаржуваного рішення Бориславської міської ради та з врахуванням того, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачами його прав та законних інтересів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, окрім іншого, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлено статтею 118 ЗК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. (ч.1 ст. 118 ЗК України).

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельних ділянок. (ч.2 ст.118 ЗК України).

Частина 10 статті 118 ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачала, що районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 393 ЦК України передбачено, що акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника/користувача за його позовом визнається незаконним та скасовується.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за АДРЕСА_1 з господарськими спорудами, а також земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,1 га (кадастровий номер :036021:0143) та земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,0033 га (кадастровий номер :036021:0157), розташованих по АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 12 грудня 2007 року в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Зайченко Н.В. за спадковою справою №47/2007 та зареєстровано в реєстрі №1838 9, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та відповідними копіями державних актів на право власності на земельні ділянки.

Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 12 грудня 2007 року, підтверджується, що ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції 13 лютого 2007 року.

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 16.03.2003 року, підтверджується, що ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 , який придбаний нею на підставі договору купівлі продажу р. №451 від 06.03.2003 року.

Оскаржуваним рішенням Бориславської міської ради Львівської області №184 від 20 травня 2003 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок» вирішено передати безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд з наступною видачею державного акту на право власності на землю, а саме, 776 кв.м гр. ОСОБА_3 , що проживає по АДРЕСА_3 (загальна площа 776 кв.м).

З оскаржуваного рішення вбачається, що таке приймалося з врахуванням проекту відведення та рішення виконкому від 27.03.2003 року.

На підтвердження позовних вимог позивач долучив до позовної заяви Технічний звіт про виконані роботи по підготовці та видачі державного акта у власність ОСОБА_3 , проживаючій в АДРЕСА_3 , земельна ділянка розміщена в АДРЕСА_3 .

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження виготовлення та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку площею 776 кв.м на ім`я ОСОБА_3 , що проживає по АДРЕСА_3 .

В технічному звіті про виконані роботи по підготовці та видачі державного акта у власність ОСОБА_3 є наявним Акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування від 22 квітня 2003 року, згідно якого межі земельної ділянки ОСОБА_3 були погоджені суміжними землекористувачами, в тому числі і матір`ю позивача, ОСОБА_4 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що заперечуючи щодо підписання матір`ю ОСОБА_4 акту встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування від 22 квітня 2003 року, стверджуючи про те, що підпис у згаданому акті їй не належить, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів таких його тверджень, а відтак такі твердження позивача є лише його припущенням.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації, а відтак саме по собі не підписання суміжним користувачем акту погодження меж чи відсутність такого акту не може бути безумовною підставою для скасування спірного рішення, що узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.03.2018 року у справі № 681/1039/15-ц.

Слід зазначити і те, що в матеріалах справи відсутні належні докази наявності за життя ОСОБА_4 спору з приводу межі чи влаштування загорожі між присадибними земельними ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

В технічному звіті про виконані роботи по підготовці та видачі державного акта у власність ОСОБА_3 щодо земельної ділянки площею 775.57 кв.м, є план встановлення меж цієї земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки цією ж площею, план присадибної земельної ділянки АДРЕСА_5 , користувач ОСОБА_3 , із зазначенням площі цієї земельної ділянки, її конфігурації та розмірів.

Вважаючи незаконним оскаржуване рішення Бориславської міської ради Львівської області №184 від 20.05.2003 року, позивач покликається на те, що ОСОБА_3 збільшила площу своєї земельної ділянки за рахунок спільного проїзду, що порушує його права та законні інтереси.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами збільшення площі земельної ділянки ОСОБА_3 , і якщо таке збільшення площі відбулося, то за рахунок яких земель (за рахунок площі земельної ділянки, належної позивачу чи за рахунок проїзду).

Крім цього, позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів зміни конфігурації присадибної земельної ділянки ОСОБА_3 , збільшення її площі, в тому числі і за рахунок земель загального користування, чи накладання частини земельної ділянки ОСОБА_3 на земельну ділянку (частину земельної ділянки) позивача, чи земельної ділянки загального користування (проїзд).

Позивач з клопотанням про проведення земельно-технічної експертизи до суду першої інстанції не звертався, а також не скористався процесуальним правом, наданим йому ст. 106 ЦПК України, та не подав суду висновок експерта, складений на його замовлення.

З врахуванням вищенаведеного, те, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності оскаржуваного рішення Бориславської міської ради Львівської області №184 від 20 травня 2003 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок», яким вирішено передати ОСОБА_3 безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд з наступною видачею державного акту на право власності на землю загальною площею 776 кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_2 ; доказів на підтвердження порушення оскаржуваним рішенням Бориславської міської ради прав позивача, порушення його права власності, в тому числі і користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,1 га (кадастровий номер :036021:0143) та земельною ділянкою для ведення садівництва площею 0,0033 га (кадастровий номер :036021:0157), доказів самовільного захоплення ОСОБА_3 , як суміжним землекористувачем, землі загального користування, а саме, частини проїзду, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання частково незаконним та часткове скасування рішення Бориславської міської ради Львівської області №184 від 20 травня 2003 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок» в частині безоплатної передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд з наступною видачею державного акту на право власності на землю загальною площею 776 кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_2 ,

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 демонтувати металеву загорожу, встановлену по периметру між межовими знаками А-Д, а також між знаками А-Б на земельній ділянці, АДРЕСА_4 , згідно плану присадибної ділянки за вказаною адресою, тобто привести її в стан, який мала ділянка до встановлення вказаної загорожі.

Позовні вимоги в цій частині обґрунтовані тим, що в результаті встановлення металевої огорожі, яка облаштована по периметру між межовими знаками А-Д, а також між знаками А-Б на земельній ділянці, АДРЕСА_4 , позивач немає доступу до стіни свого житлового будинку, що розміщена зі сторони житлового будинку, належного ОСОБА_3 .

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження таких доводів, підставності позовних вимог, їх обґрунтувань, на підтвердження встановлення ОСОБА_3 загорожі на межі земельної ділянки, на підтвердження тих доводів, що межа земельної ділянки ОСОБА_3 проходить по стіні його житлового будинку.

Матеріали справи не містять інформації та доказів звернень позивача до Бориславської міської ради Львівської області з приводу розгляду даного питання земельною комісією міської ради, сесією міської ради, до землевпорядних органів з метою складання акту про порушення ОСОБА_3 межі при встановленні загорожі.

Як вбачається з копії Плану земельної ділянки АДРЕСА_1 , користувач ОСОБА_4 станом на 22.12.1989 року, площа земельної ділянки становить 1041 га, у якому зазначена інформація про те, що станом на 16.05.1988 року ОСОБА_4 збільшені зовнішні розміри літньої кухні «Б» 4.6 х 5.6, гаражу «В»- 4.6х10.0, веранди -2.0х 5.2, збільшені зовнішні розміри житлового будинку «А1» - 14.22 х 5.2.

Як вбачається з наданої суду апеляційної інстанції копії рішення Бориславського міського суду Львівської області від 10 лютого 2005 року, за ОСОБА_4 було визнано право власності на самочинно побудовані частину будинку по АДРЕСА_1 , частину веранди, внаслідок чого житлова площа збільшена на 22.5 кв.м, сарай кладову літ «Г» розміром 7.2 м х 1м.

Тобто, на момент прийняття Бориславською міською радою Львівської області рішення №184 від 20 травня 2003 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок» матір`ю позивача самовільно було збільшено розміри та площу житлового будинку, та господарських споруд, які були узаконені рішенням суду лише 10.02.2005 року.

Позивач не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження того, що належний йому на праві власності житловий будинок, був самочинно добудований не зі сторони будинковолодіння ОСОБА_3 , не в сторону місця розташування належної їй присадибної земельної ділянки, і що збільшення розмірів житлового будинку позивача не мало наслідком розташування стіни належного позивачу житлового будинку на межі присадибної земельної ділянки ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем належними та допустимим доказами заявлених ним позовних вимог, у зв`язку з чим підставо відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 12 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 09.11.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк