Ухвала

Іменем України

18 травня 2023 року

м. Київ

справа № 229/6208/21

провадження № 61-7126ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представником Комісаровою Альоною Вікторівною, на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 03 лютого 2022 року у складі судді: Панової Т. Л., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Остапенко В. О., у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулася із позовом до АТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.

Позовна заява мотивована тим, що 23 січня 2020 року біля станції «Дружківка», 1059 км, електропоїзд № 6017 (ЕРТ2Т-7142), під керуванням машиніста ОСОБА_3 , скоїв наїзд на ОСОБА_4 , який від отриманих травм помер.

24 січня 2020 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000085 та розпочато досудове розслідування.

Постановою слідчого від 24 квітня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 0000085 було закрито.

Факт наїзду встановлено в ході досудового розслідування кримінального провадження, тому між наїздом на ОСОБА_4 електропоїздом, та смертю останнього, наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Власником електропоїзду є структурний підрозділ «Лиманське моторвагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця».

Машиніст вказаного електропоїзду ОСОБА_3 , працює у структурному підрозділі «Лиманське моторвагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніст електропоїзда з 17 березня 1997 року по теперішній час.

ОСОБА_1 зазначала, що втратила чоловіка, людину з якою жила однією сім`єю 20 років, і з якою була надзвичайно близька. Цей факт свідчить про стійкість життєвих зв`язків між чоловіком і дружиною. Вони в шлюбі народили та виховували двох дітей, допомагали та підтримували одне одного. Позивач є особою із інвалідністю третьої групи з дитинства, їй протипоказана важка робота. Позивачу важко забезпечувати своє життя та життя неповнолітньої дочки, яка навчається на денній формі навчання у ДПТНЗ «Краматорський центр професійно-технічної освіти» на 2 курсі за професією «Оператор з обробки інформації та програмного забезпечення».

ОСОБА_4 працював у ПАТ «Дружківське рудоуправління» в залізничному цеху на посаді машиніста екскаватора. Тепер позивач позбавлена можливості розраховувати на підтримку та допомогу чоловіка, вона сама змушена займатися всіма побутовими справами, доглядом за дочкою, матеріально її забезпечувати. Вагомий фінансовий вклад в її життя робив чоловік. Крім втрат, пов`язаних з втратою допомоги, та виникненням додаткових обов`язків, жінка втратила чоловіка, якого любила, людину з якою можна говорити та проводити разом час, а також робити інші сімейні справи. Позивач повинна докладати подвійних зусиль для організації свого життя, тому що тепер вона змушена не лише забезпечувати сім`ю, а й більше приділяти уваги дочці, оскільки та позбавлена батьківської турботи.

Внаслідок смерті батька, дочка позбавлена можливості отримувати допомогу та підтримку від батька. Вони були близькими, адже проживали разом. ОСОБА_4 піклувався про неї, матеріально забезпечував. ОСОБА_2 стала напівсиротою в юному віці, що свідчить не лише про особливий характер страждань, а й про глибину та тяжкість втрати. Більшу частину життя дівчина проведе без батька. У ОСОБА_2 виникла необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також необхідність докладати такі зусилля і в майбутньому, оскільки вона не зможе розраховувати на батьківську підтримку. Життя ОСОБА_2 непоправно змінилося і жодні зусилля з її боку не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Смертю батька порушено право ОСОБА_2 на гідний рівень життя, адже вона втратила свого годувальника, що безумовно впливає на її забезпечення. Позивач та її дочка втратили найближчу людину, голову сім`ї, вони позбавлені підтримки батька та чоловіка, його любові та допомоги.

Попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотньою і непоправною втратою. Будь-які зусилля з боку позивача не призведуть до позитивних змін в її житті та житті дочки, оскільки вони втратили чоловіка та батька назавжди. Їхні страждання є триваючими, тому що втрата близької людини є непоправною трагедією в їхньому житті.

Позивач оцінила розмір грошового відшкодування завданої їй та неповнолітній дочці загиблого моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 800 000 грн, тобто по 400 000 грн на кожного позивача. Такий розмір на їхню думку є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати.

ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 просила:

стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь, а також ОСОБА_2 компенсацію моральної шкоди по 400 000 грн кожній.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 03 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 500 000 грн по 250 000 грн кожному.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмолено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

з аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України);

судом встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці стала груба необережність ОСОБА_4 , а саме порушення ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Оскільки судом встановлено, що чоловік позивачки загинув внаслідок ДТП, яка мала місце на залізниці, відтак, АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Доводи відповідача про те, що саме умисел потерпілого ОСОБА_4 , який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, нехтуючи Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті скоїв спробу покінчити життя самогубством є непереконливими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. У спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого, як про це помилково стверджує відповідач;

моральна шкода ОСОБА_1 та ОСОБА_2 завдана смертю їх чоловіка та батька відповідно, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання; зазначені обставини істотно змінюють життя ОСОБА_5 , тягнуть за собою зараз та потягнуть у подальшому додаткові зусилля на організацію свого життя. Відновити становище, яке існувало до смерті чоловіка та батька у житті ОСОБА_5 неможливо. За наслідками смерті Самойлови позбавлені моральної підтримки з боку померлого у житті в майбутньому. За матеріалами справи не встановлено, за яких обставин потерпілий опинився на залізничній колії, як не встановлено і факту свідомого порушення потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. АТ «Українська залізниця» не наведено будь-яких даних, які б свідчили, що ОСОБА_4 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком, а тому посилання відповідача на відсутність підстав для відшкодування шкоди у зв`язку із умислом потерпілого є безпідставним. При цьому суд також враховує, що смерть ОСОБА_4 спричинена також у зв`язку з його особистою необережність та перебуванням на залізничній колії, а отже однією з причин загибелі є недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування;

з урахуванням зазначених обставин, глибини душевних страждань, вимог розумності і справедливості, позов слід задовольнити частково.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишено без задоволення. Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 03 лютого 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

суд першої інстанції ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на підставі досліджених доказів наданих сторонами по справі, виходив з того, що чоловік позивача загинув внаслідок ДТП, яка мала місце на залізниці, а відтак, АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Суд першої інстанції врахував, що смерть ОСОБА_4 спричинена також у зв`язку з його особистою необережністю та перебуванням на залізничній колії та однією з причин загибелі потерпілого є недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування. При вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, спричиненої позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції врахував обставини справи, зокрема, що смерть батька та чоловіка спричинила та буде спричиняти протягом усього життя їм душевних страждань, що істотно змінює життя ОСОБА_5 та тягне за собою зараз і потягне у подальшому додаткові зусилля на організацію свого життя. Відновити становище, яке існувало до смерті чоловіка та батька у житті ОСОБА_5 неможливо. За наслідками смерті ОСОБА_5 позбавлені моральної підтримки з боку померлого у житті в майбутньому. При цьому судом було враховано, що смерть ОСОБА_4 спричинена також у зв`язку з його особистою необережність, а саме недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування, та виходячи із засад розумності і справедливості, визначив до стягнення розмір моральної шкоди по 250 000 грн кожній з позивачів;

причиною нещасного випадку на залізниці стала груба необережність ОСОБА_4 який порушив Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, однак оскільки чоловік позивача загинув внаслідок ДТП, яка мала місце на залізниці, висновок суду першої інстанції про те, що саме АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується. На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які втратили близьку людину - чоловіка та батька, судом врахована і наявність вини ОСОБА_4 , тому не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача, що визначений судом розмір стягнутої моральної шкоди є необґрунтований належним чином, оскільки смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи;

колегія суддів не знаходить підстав для зменшення розміру компенсації моральної шкоди до 50 000 грн, оскільки вважає, що визначений сумом розмір відшкодування позивачам моральної шкоди повністю відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

14 травня 2023 року АТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Комісаровою А. В., на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 03 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року, у якій просить: скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі не більше 50 000 грн кожній неповнолітній дитині; здійснити перерозподіл судових витрат.

АТ «Українська залізниця» звернулося із клопотанням, яке підписане представником Комісаровою А. В., про поновлення строку на касаційне оскарження. У клопотанні АТ «Українська залізниця» посилається на те, що повний текст постанови апеляційного суду було отримано 17 квітня 2023 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою касаційного оскарження судових рішень АТ «Українська залізниця» зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

відповідач просив суд врахувати всі фактичні обставини транспортної події та відсутність вини відповідача. Згідно з висновками комісії причиною смертельного травмування стало порушення ОСОБА_4 пунктів 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 54 від 19 лютого 1998 року. ОСОБА_4 працював в ПАТ «Дружківське рудоуправління» і повинен був дотримуватися Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України;

суд першої інстанції не врахував, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Відповідачу фактично завдано збитки в сумі 500 000 грн, які суттєво вплинуть на фінансовий стан відповідача. Задоволення позовних вимог у сумі 500 000 грн з урахуванням всіх обставин справи не відповідає вимогам розумності і справедливості. У постанові Великої Палати Верховного суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, зазначено, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення;

судом першої інстанції не враховано, що прожитковий мінімум для дітей від 6 до 18 років, а дітям, над якими встановлена опіка, має виплачуватися державна допомога з урахуванням сум зазначених державою. З урахуванням зазначеного стягнення моральної шкоди в сумі 250 000 грн кожній дитині є суттєво більшим, ніж достатньо для розумного задоволення її потреб.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю з дитинства безстроково.

Батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Самойлови проживали однією сім`єю в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Дружківка Донецької області. Причиною смерті став наїзд на нього електропоїзда № 6017 у районі пікету № 8 залізничної колії вихідної горловини станції «Дружківка». Цей факт не оспорюється відповідачем.

За фактом цієї події, 24 січня 2020 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000085 та розпочате досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 276 КК України.

У зв`язку з відсутністю факту порушення правил експлуатації залізничного транспорту, що спричинило загибель людини, кримінальне провадження, постановою слідчого від 24 квітня 2020 року було закрито підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

З постанови слідує, що при судово-токсичному дослідженні крові з трупа ОСОБА_4 виявлений етиловий спирт у концентрації 1,50 %.

З копії акту службового розслідування аварії від 23 січня 2020 року вбачається, що ОСОБА_4 кинувся під потяг. Машиніст електропоїзда, при швидкості руху 28км/год, застосував екстренне гальмування, подаючи сигнал великої гучності. Наїзду на людину запобігти не вдалося через малу відстань до перешкоди руху. Причиною травмування ОСОБА_4 є порушення постраждалим пункту 2.3, пункті 2.6 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України».

Електропоїзд ЕРТ2Т-7142 перебуває на балансі структурного підрозділу «Лиманське мотовагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», а машиніст електропоїзда ОСОБА_3 , який керував ним в момент наїзду на ОСОБА_4 , з 17 березня 1997 року по теперішній час працює у структурному підрозділі «Лиманське моторвагонне депо».

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 674/1666/14-ц (провадження № 61-6468зпв18).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівникам під час виконання ними своїх трудових обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).

Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і завдав відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), проходженням стажування, посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Суди встановили, що ОСОБА_4 загинув внаслідок ДТП, яка мала місце на залізниці, а тому АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має відшкодовувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Смерть ОСОБА_4 спричинена також у зв`язку з його особистою необережністю та перебуванням на залізничній колії та однією з причин загибелі потерпілого є недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми компенсації. Суди при визначені розміру компенсації моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , врахували те, що смерть ОСОБА_4 завдана також у зв`язку з його особистою необережністю.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що задоволення позовних вимог у сумі 500 000 грн з урахуванням всіх обставин справи не відповідає вимогам розумності і справедливості.

Аналіз оскаржених рішень свідчить, що суди при визначенні розміру компенсації моральної шкоди врахували як обставини, що свідчать про заподіяння моральної шкоди позивачам, так і обставини смерті ОСОБА_4 .

Посилання на висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц, є необґрунтованим, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити акціонерному товариству «Українська залізниця» строк на касаційне оскарження рішення Дружківського міського суду Донецької області від 03 лютого 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року.

Відмовити акціонерному товариству «Українська залізниця» у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником Комісаровою Альоною Вікторівною, на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 03 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков