Справа № 288/1014/23
Провадження № 2/288/232/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 року. смт.Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

за участю секретаря судових засідань - Колодяжної Н.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт.Попільня Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі Відповідач) про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок в якому з врахуванням уточнених позовних вимог /а.с.26-28/ вказує, що в 2002 році вони разом з дружиною вирішили придбати у Відповідача житловий будинок з земельною ділянкою в АДРЕСА_1 .

Вказаний будинок Відповідач отримала в спадщину після смерті матері, розрахунок здійснювався рівними платежами протягом року, і остаточна сума до сплати складала 12000 гривень.

На підтвердження повного розрахунку, згідно домовленості, Відповідачем 25 березня 2003 року було складено розписку про отримання вказаних коштів в якій зазначено, що вона зобов`язується укласти договір купівлі-продажу на вказаний будинок в майбутньому, після оформлення на нього права власності в порядку спадкування.

Після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок та земельну ділянку біля нього, Відповідач передала Позивачу вказані документи. Проте, до даного часу договір купівлі-продажу на житловий будинок та земельну ділянку між сторонами не укладено, а зв`язок із Відповідачем втрачено.

Позивач з 2002 року разом з сім`єю вселився в будинок де проживає до даного часу, зареєстрував у ньому своє місце проживання та родини, його дружина не заперечує, щоб право власності на будинок було оформлено на нього, таким чином наявні підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу та права власності на житловий будинок.

На підставі вищевикладеного Позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 .

Позивач в підготовче судове засідання не з`явився, в поданій позовній заяві просив справу розглядати у його відсутність.

Відповідач в підготовче судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, 12 травня 2023 року надала до суду заяву в якій позовні вимоги визнала, просила розгляд справи здійснити за її відсутності. /а.с.34/

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 25 лютого 1989 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 . /а.с.8/

ОСОБА_3 надала заяву від 20 квітня 2023 року в якій вказує, що не заперечує щодо оформлення права власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , в якому вона проживає, на чоловіка ОСОБА_1 . /а.с.11/

Відповідно до розписки від 25 березня 2003 року, ОСОБА_2 23 грудня 2003 року отримала 12000 гривень за продаж житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 від ОСОБА_1 та зобов`язувалась в майбутньому укласти договір купівлі-продажу на даний будинок після оформлення права власності на нього після смерті матері ОСОБА_4 /а.с.12/

Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 лютого 2003 року, спадкоємцем майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 є її дочка ОСОБА_2 , спадкове майно на яке видано це свідоцтво складається із: житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.5136 га, яка передана у приватну власність для ведення особистого селянського господарства 0.2636 га та обслуговування житлового будинку 0.2500 га, що знаходиться за адресою указаного житлового будинку. /а.с.14/

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 грудня 2003 року, виданого Державним комунальним підприємством Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 лютого 2003 року є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.15/

Станом на 18 серпня 2017 року на замовлення ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_5 виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , згідно якого за даною адресою розташовано житловий будинок, позначений на плані під літерою А, літня кухня, позначена на плані під літерою Б, сарай, позначений на плані під літерою В, погріб, позначений на плані під літерою Г, сарай, позначений на плані під літерою Д, убиральня, позначена на плані під літерою Є, колодязь, позначений на плані під літерою 1. /а.с.16-18/

Згідно довідки виконавчого комітету Андрушківської сільської ради № 68 від 20 квітня 2023 року, ОСОБА_1 разом з сім`єю зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 з 12 березня 2002 року по даний час. /а.с.19/

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку та визнати за ним право власності на житловий будинок з тих підстав, що вони з Відповідачем домовились про продаж будинку та виплатили кошти, проте договір купівлі-продажу не укладено, а зв`язок з Відповідачем втрачено.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частиною першою статті 206 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частини третьої статті 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

У статті 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Як визначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16-ц (провадження № 61-12634св18) - для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України (подібні висновки наявні у постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року в справі № 665/2266/16-ц та від 30 жовтня 2019 року в справі № 140/2001/17).

З урахуванням вищенаведеного та встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено факту безповоротного ухилення Відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити з 2003 року, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що Відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення спірного договору та такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного суду у постанові від 22 лютого 2021 року у справі № 545/440/18.

Крім того, спростуванням того, що у Позивача втрачено зв`язок з Відповідачем є те, що йому відомо адресу її проживання та вона надала до суду заяву про визнання позову в якій зокрема будь-яких обставин наявності перешкод для неї у нотаріальному посвідчення договору купівлі продажу суду не навела.

За наведених обставин, відсутні передбачені законом підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що Відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору та можливість такого посвідчення втрачена, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Також Позивачем одночасно з заявленою вимогою про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним заявлено вимогу про визнання права власності на житловий будинок, проте вказана вимога задоволенню не підлягає, так як є похідною від заявленої вимоги про визнання договору дійсним, в задоволенні якої було відмовлено.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази, подані сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (пункт 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України).

Під час розгляду справи Відповідач визнала позов.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні».

Таким чином, визнання позову Відповідачем, не є підставою для задоволення позову, оскільки відповідно до вимог частини четвертої статті 206 ЦПК України, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд, а в даному випадку визнання Відповідачем позову, суперечить викладеним у рішенні суду обставинам з наведених вище підстав.

Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені Позивачем судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись статтею 41 Конституції України; Пленумом Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»; статтями 15, 16, 206, 208, 220, 328, 334, 626, 640, 657 ЦК України; статтями 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76-78, 81, 89, 128, 141, 198 200, 206, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник