печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Романенко Ю.О.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Голєвої О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позову позивач вказував, що 10 травня 2023 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист в цивільній справі №761/2006/20 про стягнення з ПАТ КБ «Фінансова Ініціатива» в особі фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача судових витрат на професійну правову допомогу в розмірі 2800 грн., який 12 травня 2023 року пред`явлено на виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17 травня 2023 року відкрито виконавче провадження №71827816 за виконавчим листом від 10 травня 2023 року у справі №761/2006/20. 12 червня 2023 року державним виконавцем до НБУ, як банку, який згідно із законом обслуговує банківські рахунки боржника, було направлено відповідну платіжну інструкцію на примусове списання коштів. Однак, відповідачем 26 червня 2023 року було повернуто зазначену платіжну інструкцію без виконання, з посиланням на ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За таких обставин, відповідач, в порушення вимог п.15 ч.1 ст.42 Закону України «Про національний банк України», відмовив державному виконавцю в безспірному списанні коштів з рахунків боржника на примусове виконання судового рішення, і таким чином заподіяв позивачу, як стягувачу за цим рішенням суду, майнову та немайнову шкоду.

Зокрема, порушення майнових прав позивача полягає у неотриманні процентного прибутку на суму стягнення. Так, у заяві про прийняття виконавчого листа до виконання, відкриття виконавчого провадження, з якою позивач звертався до органу ДВС, зазначено рахунок позивача в АТ «Альфа-Банк НОМЕР_1. Згідно з п. п. 5,6 угоди від 06.11.2015 року, укладеної між позивачем та АТ «Альфа Банк», за вказаним рахунком банк щомісячно нараховує та виплачує відсотки на залишок за цим рахунком за ставкою 13% річних. Не переведення відповідачем стягуваних сум позбавило позивача права на отримання 13% річних на суму 2800 грн. з 27 червня 2023 року, в зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає упущена вигода у розмірі 13% річних на суму 2800 грн. за період, починаючи з 27 червня 2023 року і до дня фактичного виконання рішення суду.

Одночасно вказував на те, що протиправною поведінкою відповідача позивачу було також заподіяно майнову шкоду у вигляді інфляційних втрат (зменшення купівельної спроможності гривні з плином часу), а тому з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача інфляційні втрати на суму 2800 грн. за період з 27 червня 2023 року і до дня фактичного виконання рішення суду. При цьому позивач наголошував, що у даному спорі інфляційні втрати не є мірою відповідальності боржника, передбаченою ст. 625 ЦК України, а пред`являються до відповідача саме як майнова шкода (реальний інфляційний збиток) на підставі ст. ст. 22, 1166, 1173-1174 ЦК України. Крім того, неправомірними діями відповідача, які виразились в тривалості та глибині завданих душевних страждань, приниження авторитету держави та довіри до її спроможності до належного урядування, просив стягнути з відповідача спричинену моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн. Вказаний розмір моральної шкоди позивач вважає розумним та справедливим.

Посилаючись на викладене, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

14 вересня 2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вказувала, що відповідачем на підставі ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та у відповідності з п.2.18 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті від 21.01.2004 року №22, затвердженою постановою Правління Національного банку України правомірно було повернуто державному виконавцю платіжну інструкцію без виконання. Зазначала, що кошти за рішенням суду були стягнуті з ПАТ КБ «Фінансова Ініціатива» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача. Державним виконавцем було направлено відповідачу платіжну вимогу на суму 3 380 грн. щодо примусового списання коштів з рахунків ПАТ КБ «Фінансова Ініціатива», які відкриті у Національному банку України. Разом з тим, зазначала, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточні та інші рахунки у Національному банку України, у тому числі рахунки умовного зберігання, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - банках України. Органи державної влади та Національний банк не мають права втручатись в діяльність Фонду щодо реалізації законодавчо закріплених за ним функцій і повноважень, кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню.

Також, представник відповідача стверджує, що пред`являючи позовні вимоги про відшкодування шкоди з Національного Банку України у вигляді упущеної вигоди, інфляційних втрат та моральної шкоди, позивач не довів наявності шкоди, протиправності поведінки відповідача та причинно - наслідковий зв`язок між діями відповідача та заподіяною шкодою.

18 вересня 2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів представника відповідача, просив задовольнити позов у повному обсязі.

02 жовтня 2023 року від позивача надійшли пояснення, в яких він також заперечував проти доводів представника відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву.

02 жовтня 2023 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вона, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з викладених у позові підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, у задоволенні позову просила відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Судом встановлено, що 10 травня 2023 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист в цивільній справі №761/2006/20 про стягнення з ПАТ КБ «Фінансова Ініціатива» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача судових витрат на професійну правову допомогу в розмірі 2800 грн., який 12 травня 2023 року було пред`явлено на виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17 травня 2023 року відкрито виконавче провадження №71827816 за виконавчим листом від 10 травня 2023 року у справі №761/2006/20. 12 червня 2023 року державним виконавцем складена платіжна інструкція №71827816 на примусове стягнення боргу, яка була направлена до Національного банку України, як банку, який згідно із законом обслуговує банківські рахунки боржника.

26 червня 2023 року Національним Банком України було повернуто зазначену платіжну інструкцію без виконання, з посиланням на ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Статтею 2 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Основною функцією Національного банку України, згідно статті 6 Закону України «Про Національний банк України», є забезпечення стабільності грошової одиниці України, а однією з інших функцій передбачених статтею 7 Закону України «Про Національний банк України» є здійснення банківського регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про Національний банк України» головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Національний банк України здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Національний банк України здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором.

За положеннями статті 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що майнова шкода виражається у формі збитків. У свою чергу збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Статтями 1173, 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи.

Наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Отже, обов`язковою умовою відшкодування заподіяних збитків та майнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності й наявність реального збитку та шкоди.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Звертаючись з даним позовом до суду позивачем не було надано та не було доведено належними, достовірними та допустимими доказами пред`явлені позовні вимоги.

За обставинами даної справи встановлено, що боржником у виконавчому провадженні є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який не виконує рішення суду, яке набрало законної сили.

Статтею 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду. Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, у тому числі рахунки умовного зберігання (ескроу), а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - банках України.

За приписами ч. 7 ст. З Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» органи державної влади та Національний банк України не мають права втручатися в діяльність Фонду щодо реалізації законодавчо закріплених за ним функцій і повноважень. Взаємодія Фонду з Національним банком України та органами державної влади здійснюється в межах, визначених цим Законом, іншими актами законодавства.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач послався на несписання відповідачем з розрахункового рахунку ФГВФО грошових коштів, як того вимагала платіжна інструкція від 12 червня 2023 року, складена державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Матеріалами справи встановлено, що платіжні вимоги державного виконавця НБУ було повернуто без виконання з посиланням на статтю 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з частини 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази про те, що такі дії НБУ пов`язані з невиконанням платіжних вимог державного виконавця, в установленому порядку були оскаржені та визнані неправомірними.

Відповідно до п.п. 6, 12, 26 постанови правління НБУ від 29.07.2004 №163 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг», чинною на час виникнення спірних правовідносин, примусове списання (стягнення) - платіжна операція з рахунку платника, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановленого законом України виконавчого документа у випадках, передбачених законодавством України, або на підставі рішення суду, що набрало законної сили, чи рішення керівника органу стягнення (його заступника або уповноваженої особи) у випадках, передбачених Податковим кодексом України;

Надавач платіжних послуг має право відмовити в прийнятті до виконання платіжної інструкції, якщо: платіжну інструкцію подано до надавача платіжних послуг з порушенням законодавства України або не може бути виконано відповідно до законодавства України.

Надавач платіжних послуг робить на її зворотному боці напис про причину відмови у виконанні [з обов`язковим посиланням на норму законодавства України (за наявності), відповідно до якої платіжну інструкцію не може бути виконано, або/та пункт нормативно-правового акта Національного банку, який порушено] та зазначає дату її повернення (це засвідчується власноручним підписом уповноваженого працівника).

Відповідачем не було порушено вимог Інструкції, оскільки при повернення платіжної вимоги на її зворотному боці наявний напис про причину повернення документа без виконання та дата повернення.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності.

Частиною 2 ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для: виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами відповідно до цього Закону; покриття витрат, пов`язаних з виконанням покладених на Фонд функцій та повноважень, зокрема, пов`язаних з процедурою виведення з неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду;

погашення облігацій і виплата доходів за ними (сплата векселів), враховуючи витрати, пов`язані з їх розміщенням (виданою); ) покриття витрат, пов`язаних із залученими Фондом кредитами; забезпечення поточної діяльності Фонду, утримання його апарату, розвитку його матеріально-технічної бази в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду; надання фінансової підтримки приймаючому або перехідному банку; надання кредиту перехідному банку, створеному з метою, визначеною пунктом 2 частини двадцятої статті 42 цього Закону, на підставі рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 частини другої статті 39 цього Закону, у порядку та на умовах, визначених нормативно- правовими актами Фонду; формування статутного капіталу перехідного банку; повернення гарантійних внесків, перерахованих учасниками відкритого конкурсу у випадках, передбачених цим Законом; здійснення перерахувань до Державного бюджету України за рішенням виконавчої дирекції Фонду відповідно до цього Закону.

Отже, за змістом ч. 2 статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню та можуть використовуватись Фондом виключно для певних цілей.

Крім того, статтею 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено вичерпний перелік підстав, за існування яких можливе використання грошових коштів з рахунків ФГВФО та встановлено пряму заборону на звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що знаходяться на рахунку ФГВФО.

За таких обставин, дії банку, пов`язані з повернення документа без виконання, узгоджуються з вимогами зазначеної Інструкції та ґрунтуються на законі.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України закріплено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 вказаної норми права визначено, що моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині 2 зазначеної статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки, неправомірність та протиправність дій відповідача не була встановлена передбаченим законом порядком. Лише сама відмова відповідача на вимогу сторони звернення не свідчить про завдання позивачу шкоди, оскільки була прийнята у відповідності до діючого законодавства, а протилежного позивачем не було доведено.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 161,258-259, 263-265, 352-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення суду складено 23 листопада 2023 року.

Суддя : О.Л. Бусик