ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7197/23 Справа № 182/3619/21 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №182/3619/21 за позовом Нікопольської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів, за апеляційною скаргою Нікопольської міської ради на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Рунчевої О.В.., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року Нікопольська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів, в обґрунтування якого посилалась на те, що відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на АДРЕСА_1 знаходиться об`єкт нерухомого майна «Будівля: нежитлова будівля охолоджувального фруктосховища» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 16, площа 2314,7м2), власником якого в частці 1/1 з 11.02.2016 є ОСОБА_1 . Відповідачем, як власником нерухомості, не оформлено відповідні речові права на земельну ділянку, чим порушено законні права Нікопольської міської ради як власника земель комунальної власності міста, зокрема в частині отримання доходу у вигляді орендної плати. 14.04.2021 Нікопольською міською радою на адресу відповідача направлялась претензія №239/21 щодо необхідності сплати відповідної заборгованості (залишена без задоволення та без відповіді взагалі). Враховуючи викладене просила стягнути з відповідача на свою користь безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати, що становить 65127,24 грн. за період з 01.06.2018 року по 31.05.2021 року, а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог Нікопольської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі 65127,24 грн., за період з 01.06.2018 року по 31.05.2021 року, відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням Нікопольська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги ЗУ «Про оцінку земель» відповідно до якого за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, яка затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Рішенням Нікопольської міської ради від 01.08.2008 №40-28/У та від 24.10.2008 №2-31/У затверджена відповідна технічна документація якою визначена ціна земель міста у 2008 році.

Відповідно до листа Держгеокадастру від 21.10.2019 №4-0-17-403/120-19, а також вказаної розробленої та затвердженої в установленому законом порядку технічної документації, визначені вихідні дані щодо встановлення ціни земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: базова вартість, економіко-планувальні, зональні та сукупні коефіцієнти, які є належними доказами законодавчо обґрунтованої ціни землі у місті Нікополі та розрахунку заборгованості в цілому.

Об`єкт нерухомого майна є нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою, на якій він розміщений, а тому відповідач, як власник нежитлового приміщення плату за землю не здійснює, чим порушує право Нікопольської міської ради, як власника земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що земельна ділянка площею 2314,7 м2 по АДРЕСА_1 , про яку зазначає позивач, не має ні визначених меж, ні кадастрового номера, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру, а отже ця земельна ділянка не може вважатися сформованим об`єктом цивільних прав, у розумінні положень статті 79-1 Земельного кодексу України, що виключає можливість обчислення суми безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка, як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду-без змін.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі складає 65 127,24 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності виданого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко С.О. від 11.02.2016 року ОСОБА_1 належить нежитлова будівля охолоджувального фруктосховища «З» за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 16, площа 2314,7 м2) (а.с.4).

Суб`єктом права комунальної власності на землю є Нікопольська міська рада Дніпропетровської області. Між відповідачем ОСОБА_1 та Нікопольською міською радою не укладалися договори оренди земельної ділянки, орендну плату за її використання відповідач не сплачувала.

14 квітня 2021 року Нікопольською міською радою на адресу відповідача направлено претензію №239/21 щодо необхідності сплати орендну плату за землю у розмірі 65127,24 грн. за період з 01.04.2018 року по 31.03.2021 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка є несформованою та стосовно якої не видавався витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а тому відсутня можливість обчислення розміру орендної плати

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 79 ЗК України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Частина перша ст.93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» ч.1 ст.96 ЗК).

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується відповідачем, що останній на праві власності належить нежитлова будівля площею 2314,7 м2, яка розташована на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Право власності відповідача на відповідне нерухоме майно зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.02.2016 року.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частин четвертої, восьмої, одинадцятої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нежитлову будівлю):

- у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника), до набувача одночасно переходить відповідно право оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, крім випадків, визначених частиною шостою цієї статті. Волевиявлення орендодавця (власника) земельної ділянки, відчужувача (попереднього власника), набувача такого об`єкта та внесення змін до договору оренди землі, емфітевзису, суперфіцію із зазначенням нового орендаря (користувача) земельної ділянки не вимагається;

- істотною умовою договору, на підставі якого набувається право власності (частки у праві спільної власності) на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, пов`язаного з переходом права власності (крім державної, комунальної власності) на земельну ділянку або прав оренди, емфітевзису, суперфіцію земельних ділянок усіх форм власності, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на такий об`єкт;

- якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний, протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт, звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що після державної реєстрації відповідачем права власності на відповідну нежитлову будівлю у нього, як власника, виникає, зокрема, право користування земельною ділянкою, на якій розташована ця будівля, чи обов`язок звернення до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування такої земельної ділянки.

Зважаючи на те, що нежитлова будівля не може бути відокремлена від земельної ділянки, на якій вона розташована, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельної ділянки, на якій вона розташована, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомо ще за часів ОСОБА_2 (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто, крім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, інакше вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом в постанові від 15 грудня 2021 року у справі №924/856/20.

Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об`єкт, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на її території будівлі або споруди, особа, яка придбала такий об`єкт, стає фактичним користувачем цієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичним користуванням земельною ділянкою без оформлення права на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом умовними.

Подібний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі №912/1188/17, від 21 січня 2019 року у справі №902/794/17, від 17 березня 2020 року у справі №922/2413/19.

Таким чином, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у собі вартість, яку мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути таку вартість власнику земельної ділянки на підставі положення частини першої статті 1212 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16 (провадження № 14-77цс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору про стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положення статей 1212-1214 ЦК України за фактичне користування без належної на те правової підстави земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичне користування земельною ділянкою; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (статті 12, 81, 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.

Даний підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Після укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі і державної реєстрації нотаріусом прав власності на неї у відповідача, як покупця, виникає право користування земельною ділянкою, на якій розташована вказана нежитлова будівля. Незважаючи на те, що нежитлова будівля не може бути відокремлена від земельної ділянки, на якій вона розташована, положеннями ЗК України було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Також, у постанові Великої Палати Верховного суду від 09 листопада 2021 року у справі №905/1680/20 (провадження №12-48гс21) зазначено, що земельним законодавством не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру.

Відповідач у справі, протягом розгляду справи не надав жодного доказу на спростування факту користування ним земельною ділянкою площею 0,2032 га, на якій знаходився належний йому на праві власності об`єкт нерухомого майна, чи користування даною земельною ділянкою іншою особою.

Верховний Суд у постановах від 29 січня 2019 року у справі №922/536/18, від 13 жовтня 2021 року у справі №175/833/19 вказав, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку.

Таким чином, саме власник нерухомого майна зобов`язаний ініціювати процес оформлення прав на земельну ділянку, невід`ємною складовою якого є розроблення землевпорядної документації та формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Суд апеляційної інстанції встановив, що згідно інформації Держгеокадастру №17-403/120-19 від 21.10.2019 року вихідні дані згідно технічної документації з нормативно грошової оцінки земель міста на земельні ділянки, за фактичним розміщенням нежитлових будівель та споруд розміщених за адресою: АДРЕСА_1 , базова вартість земельної ділянки становить 107,01 грн./м2.

Рішенням сесії Нікопольської міської ради №40-28/V від 01.08.2008 року затверджено технічну документацію з корегування грошової оцінки земель м.Нікополя в частині базової вартості землі в м.Нікополі, яка становить 107,01грн./м2, економіко-планувального зонування території м.Нікополь.

Рішенням сесії Нікопольської міської ради від 24.10.2008 року №2-31/V внесено зміни до рішення Нікопольської міської ради № 40-28/V від 01.08.2008 року «Про затвердження технічної документації з корегування грошової оцінки земель м.Нікополя».

Таким чином, виходячи з базової вартості 1 м2 земель міста Нікополя з урахуванням коефіцієнтів, визначених згідно з рішенням сесії Нікопольської міської ради від 01.08.2008 року за №40-28/V, введених в дію з 01.01.2009 року рішенням сесії Нікопольської міської ради від функціонального призначення 24.10.2008 року №2-31/V, а також коефіцієнтів, помножених на площу земельної ділянки, яку займає об`єкт нерухомого майна, власником якого є ОСОБА_1 , нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 1809,09 грн. на місяць. Тобто, недотриманий дохід Нікопольської міської ради за період з 01.06.2018 року по 31.05.2021 року становить 65127,24 грн.

Отже, посилання суду першої інстанції про відсутність інформації про нормативну грошову оцінку землі, на якій розміщений об`єкт нерухомості відповідача, на думку колегії суддів не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки суперечить фактичним обставинам справи та наданим доказам, які містяться в матеріалах справи, зокрема наведеним вище рішенням Нікопольської міської ради та розрахунку суми заборгованості, наданого позивачем і не спростованого відповідачем.

При цьому, матеріали справи не містять доказів належного оформлення відповідачем права користування спірною земельною ділянкою, зокрема укладення відповідних договорів оренди з Нікопольською міською радою та державної реєстрації такого права.

Таким чином, ОСОБА_1 користується земельною ділянкою без оплати і достатньої правової підстави для такого користування.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої ст.1212 ЦК України.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц, а також постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 638/13423/18 (провадження №61-13423св19) по аналогічним споравам.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 як власник нерухомого майна (нежитлової будівлі), яка розташована на спірній земельній ділянці, не уклавши відповідного договору оренди та не здійснивши державної реєстрації такого права, фактично користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави, у зв`язку із цим, на підставі ст.1212 ЦК України, позовні вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 01.06.2018 по 30.05.2021 у розмірі 65127,24 грн. підлягають задоволенню.Наданий позивачем до позовної заяви розрахунок безпідставно збережених коштів, не спростований відповідачем та останнім не надано власного розрахунку.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу спростовуються вищевикладеними у даній постанові висновками.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційна скарга Нікопольської міської ради підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином з ОСОБА_1 на користь Нікополської міської ради підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2270 грн., за подання апеляційної скарги в розмірі 3405 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Нікопольської міської ради задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Нікопольської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Нікопольської міської ради Дніпропетровської області безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою розташованою в АДРЕСА_1 , за період з 01.06.2018 по 30.05.2021. в сумі 65127 (шістдесят п`ять тисяч сто двадцять сім) грн. 24 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Нікопольської міської ради Дніпропетровської області витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 5675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: