Ухвала

Іменем України

16 травня 2023 року

місто Київ

справа № 761/33256/21

провадження № 61-6166ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвест-Кредо»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк»,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року у складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, просив визнати недійсним кредитний договір від 05 грудня 2007 року № 2107/ФКВ-07, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк», банк), та вважати припиненим виконання зобов`язань за зазначеним правочином.

На обґрунтування позову посилався на таке.

05 грудня 2007 року між ним та ТОВ «Український промисловий банк» укладено кредитний договір № 2107/GKB-07, відповідно до умов якого банк надав йому кредит у розмірі 140 000,00 дол. США строком на 180 місяців, до 04 грудня 2022 року, для придбання нерухомості, з процентною ставкою за користування кредитними коштами - 14,5 % річних.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання за зазначеним правочином, між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05 грудня 2007 року укладено іпотечний договір № 2107/Zфквіп-07, відповідно до умов якого майновий поручитель ОСОБА_2 передав в іпотеку ТОВ «Український промисловий банк» квартиру АДРЕСА_1 .

У 2015 році право вимоги за кредитним договором № 2107/ФКВ-07 від 05 грудня 2007 року було відступлено банком на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»).

У 2020 році позивач дізнався, що ПАТ «Дельта Банк» відступило право вимоги за його кредитним договором на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Інвест-Кредо» (далі - ТОВ «ФК «Інвест-Кредо»).

Водночас жодного повідомлення про відступлення права вимоги він не отримував, лише згодом на його запит було направлено повідомлення про договір купівлі-продажу прав вимоги від 2021 року.

Також кредитний договір містить суперечливі та дискримінаційні щодо нього умови, ТОВ «Український промисловий банк» не виконало вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк не надав йому інформації про реальну процентну ставку та розмір абсолютного подорожчання кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту, про можливі валютні ризики, внаслідок чого його було введено в оману щодо істотної умови договору, а саме його ціни.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, встановив, що факт укладення кредитного договору, його підписання, отримання коштів від відповідача позивач не заперечує. На момент укладення зазначеного правочину до відома позичальника були належним чином доведені всі необхідні умови кредитного договору, договір підписано сторонами, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, здійснюючи щомісячні платежі.

Зміст кредитного договору свідчить, що ним визначено основні істотні умови, характерні для такого виду правочинів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору. Укладаючи кредитний договір, позичальник усвідомлював та підтвердив, що умови договору для нього зрозумілі, про що свідчить зміст підпункту 7.1 договору.

Також суд першої інстанції врахував, що виконання ОСОБА_1 обов`язку з повернення кредитних коштів (здійснення щомісячних платежів) свідчить, що він був ознайомлений з умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

Тому, судом не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов щодо ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг.

Шевченківський районний суд міста Києва врахував висновки Верховного Суду у справі № 757/9977/19-ц (провадження № 61-9838св20) та преюдиційні обставини у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» про розірвання кредитного договору № 2107/ФКВ-07 від 05 грудня 2007 року. У зазначеній справі суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції, якими у позові ОСОБА_1 відмовлено, врахував, що спірний кредитний договір містить такі істотні умови: мету кредитування; форми його забезпечення; розмір процентів за користування кредитом; суму кредиту, строк, на який надається кредит; детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту і обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Також, згідно з пунктом 7.10 договору, позичальник гарантує, що на момент підписання цього договору не існує подій, що створюють загрозу належному виконанню цього договору, про які він не повідомив банк. Зазначене підтверджується підписами позивача у кредитному договорі. Такі підписи містяться на кожній сторінці правочину та у всіх додатку № 1 до договору. Належність підписів позичальником не заперечувалась. Тому зазначене свідчить про те, що договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. У зазначеній справі ОСОБА_1 зазначав, що станом на травень 2015 року ним фактично сплачено за кредитом 1 389 138,00 грн.

Суд першої інстанції відхилив доводи позивача щодо валюти кредиту, оскільки пунктами 1.5., 2.6., 2.7. зазначеного кредитного договору сторони передбачили, що процентна ставка за користування кредитом становить 14,5 % річних, які нараховуються та сплачуються у валюті кредиту до 20 числа кожного наступного місяця за місяцем нарахування процентів, водночас заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить, що відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Щодо вимоги про визнання кредитного зобов`язання припиненим, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано доказів належного виконання ним зобов`язань за кредитним договором або поручителями та сплати всієї суми боргу.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Додатково зазначив, що у наведеній справі, за встановлених обставин, як то, тривале виконання позивачем умов кредитного договору та відсутність заперечень до умов договору на моменту його підписання сторонами правочину, свідчить про відсутність підстав для застосування статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року, у якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не враховали, що у зазначених кредитних правовідносинах відбулося неодноразове відступлення права вимоги, проте позивача не було повідомлено про зазначений факт, жодного повідомлення від нових кредиторів він не отримував.

На переконання заявника суди проігнорували порушення первісним кредитором вимог Закону України «Про захист прав споживачів», що кредитний договір містить суперечливі та дискримінаційні щодо нього умови банком не надано інформації про дійсну процентну ставку та розмір абсолютного подорожчання кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту, про можливі валютні ризики, умови кредитного договору є несправедливими, оскільки не передбачають обов`язків та відповідальності банку. Зазначене є підставою для визнання кредитного договору недійсним

Заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 383/502/15-ц.

Позиція Верховного Суду

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Україниу разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Встановлені судами обставини

Суди встановили, що 05 грудня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2107/ФКВ-07 на суму 140 000,00 дол. США строком на 180 місяців до 04 грудня 2022 року, для придбання нерухомості, з процентною ставкою за користування кредитом - 14,5 % річних.

Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору виконання позичальником зобов`язань за цим договором (повернення кредиту, сплата процентів за його користування, комісій, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених договором) забезпечується іпотекою трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною заставною вартістю 1 025 150,00 грн, яка належить ОСОБА_2 .

Згідно з пунктом 1.11 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати платежі за цим договором у розмірі, порядку та строки, встановлені цим договором та графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій банку, сукупних послуг, які надаються позичальнику у зв`язку із укладенням цього договору, а також інших фінансових зобов`язань позичальника, які виникають у зв`язку з укладенням цього договору.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами в розмірі не менш, як 777,78 дол. США до 20 число (включно) кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту. Дозволяється дострокове повне або часткове повернення кредиту. У випадку внесення позичальником коштів на повернення заборгованості за кредитом у сумі, що перевищує розмір щомісячного платежу за кредитом, надлишкова сума коштів, після виконання пункту 2.9 та пункту 4.2.2 цього договору, зараховується в рахунок повернення кредиту. Повернення кредиту здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів з рахунку позичальника (його поручителів, гарантів та інших осіб у відповідності до пункт 2.15 цього договору) та/або шляхом внесення готівкових коштів у касу. Кредит повертається лише в тій валюті, у якій він був наданий.

Проценти за користування кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня його повернення. Проценти нараховуються щомісячно на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день кожного календарного місяця. При розрахунку процентів за користування кредитом використовується метод факт/факт, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день повернення кредиту. Нараховані проценти сплачуються позичальником у валюті кредиту до 20 числа (включно) кожного наступного місяця за місяцем нарахування процентів та одночасно з остаточним поверненням кредиту шляхом внесення готівкових коштів у касу банку або шляхом безготівкового перерахування з поточного рахунку позичальника, відкритого у банку (філії) (пункти 2.6, 2.7 договору).

05 грудня 2007 року між сторонами правочину підписано додаток № 1 до кредитного договору № 2107/ФКВ-07, у якому сторони погодили графік платежів за договором.

У період з 19 грудня 2008 року до 15 січня 2015 року ОСОБА_1 здійснював перерахування коштів на користь банку в рахунок погашення грошового зобов`язання, що підтверджується копіями квитанцій.

У 2015 році право вимоги за кредитним договором від 05 грудня 2007 року № 2107/ФКВ-07 відступлено ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк». У 2020 році позивач дізнався, що ПАТ «Дельта Банк» відступило право вимоги за його кредитним договором ТОВ «ФК «Інвест-Кредо».

У справі № 757/9977/19-ц, що враховано судом першої інстанції, станом на 04 квітня 2019 року виникла заборгованість за кредитним договором від 05 грудня 2007 року № 2107/ФКВ-07 у загальному розмірі: 3 696 419,35 грн, яка складається з: 1 907 150,24 грн - заборгованості за кредитом, 1 086 608,10 грн - заборгованості за відсотками, 626 999,32 грн - пені, 75 661,69 грн - штрафних санкцій за порушення умов кредитного договору. Також, у вказаній справі позивач зазначав, що станом на травень 2015 року ним фактично сплачено за кредитним договором 1 389 138,00 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору з наведених позивачем підстав, ураховуючи, зокрема, що ОСОБА_1 тривалий час (понад п`ять років) сплачував кошти в рахунок погашення, у тому числі поточної кредитної заборгованості, водночас, позивачем не надано доказів про сплату ним кредитної заборгованості повністю, що також є підставою для відмови у задоволенні позову в частині вимог про визнання зобов`язання припиненим.

Верховний Суд погоджується з такими висновками.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі

№ 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін;

по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що на момент укладення кредитного договору до відома позичальника були належним чином доведені всі необхідні умови кредитного договору, кредитний договір підписано сторонами, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, тому дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому.

Посилання ОСОБА_1 на те, що новими кредиторами не було повідомлено про відступлення на їх користь права вимоги не мають правового значення в аспекті підстав для визнання недійсним кредитного договору у цій справі, оскільки наявність чи відсутність такого повідомлення не зумовлює недійсності кредитного договору. Водночас зазначене може бути підставою перевірки законності правочинів про відступлення права вимоги за кредитним зобов`язанням.

Щодо валютних ризиків та валюти кредитування, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши умови кредитного договору, зокрема пунктів 1.5., 2.6., 2.7., де сторони передбачили, що процентна ставка за користування кредитом становить 14,5 % річних, які нараховуються та сплачуються у валюті кредиту, дійшов обґрунтованого висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить, що відповідає висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Також правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання кредитного зобов`язання припиненим, оскільки позивачем не надано доказів належного виконання ним зобов`язань за кредитним договором та сплати всієї суми боргу. Водночас касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині.

ОСОБА_1 з урахуванням обставин, встановлених у справі № 757/9977/19-ц щодо наявності, станом на 04 квітня 2019 року, заборгованості за кредитним договором від 05 грудня 2007 року № 2107/ФКВ-07 у загальному розмірі 3 696 419,35 грн, не спростовано зазначеної заборгованості.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується й Верховний Суд, у зв`язку з чим відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заявник як на підставу касаційного оскарження посилається на неврахування висновків Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі

№ 6-1341цс15, у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 383/502/15-ц.

Висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, не суперечать висновкам судів першої та апеляційної інстанції у цій справі. Зазначений висновок правильно застосовано судом апеляційної інстанції, а саме щодо застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, зокрема, що указана норма застосовується лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 383/502/15-ц також не суперечать висновкам судів першої та апеляційної інстанції.

У зазначеній справі Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230, 234 ЦК України, як укладеного внаслідок введення в оману позичальника зі сторони банку та положень статей 11, 15, 18, 19 та 21 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо його нечесної підприємницької діяльності та несправедливих умов договору, а позивач не довів введення його в оману під час укладення спірного кредитного договору; перед підписанням позивач мав можливість ознайомитися з текстом і умовами договору, власноручно підписав його та графік погашення заборгованості, при цьому, після укладення з банком спірного правочину продовжував здійснювати платежі на виконання умов кредитного договору.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест-Кредо», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета

спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», про визнання недійсним кредитного договору та припинення виконання зобов`язань за правочином відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак