Справа № 357/323/23
Провадження № 2/357/779/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 травня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Сокур О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостіза оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та підігріву води, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2023 року позивач комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» звернулося до Білоцерківськогоміськрайонного суду Київськоїобласті з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та підігріву води, мотивуючи тим, що між відповідачем ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 та П БМР «Білоцерківтепломережа» 01.11.2012 року укладено Договір про наданя послуг з централізованого опалення та підігріву води. Згідно особового рахунку № НОМЕР_1 , відповідач за період з 01.10.2015 р. по 01.12.2022 р., має заборгованість за послуги з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води та абонентського обслуговування в розмірі 32 070,74 грн., так як добровільно відповідач борг не погашає. В серпні 2019 року КП БМР «Білоцерківтепломережа» мало місце звернення до ОСОБА_1 із претензією № 119 від 13.08.2019 року про сплату суми заборгованості в добровільному порядку, яку відповідач 22.08.2019 року особисто. 28.09.2017 року між ОСОБА_1 та КП БМР «Білоцерківтепломережа» було укладено Договір про надання розстрочки по виплаті боргу з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води за № 783. Згідно згаданого вище Договору споживач зобов`язаласьвиплатити існуюу заборгованість, але своє зобов`язання виконала не в повному обсязі. У зв`язку з цим, позивач КП БМР «Білоцерківтепломережа`просили суд стягнути з відповідача заборгованість за послуги централізованогоопалення в розмірі 32 070,74 грн., яка виникла за період з 01.10.2015 року по 01.12.2022 року, суму, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в сумі 8 520,30 грн. та три відсотки річних в сумі 2 604,66 грн. та судові витрати у справі по сплаті судового збору в сумі 2 481, 00 грн. ( а. с. 1-2 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2023 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. (а.с. 19) та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

18 січня 2023 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача (а.с. 23).

08 лютого 2023 року за вх. № 5456 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача (а.с. 24).

Згідно отриманої інформації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 з 17.05.1989 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна.

Ухвалою судді від 09 лютого 2023 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи було призначено на 07.03.2023 року (а.с. 25-26).

03 березня 2023 року за вх. № 9432 судом отримано відзив, в якому відповідач позовну заяву визнала частово, а саме 11 362,44 грн. заборгованість за надані житлово-комунальні послуги та 5 220,02 грн. інфляційних втрат. В реші позовних вимог просила відмовити. Судовий збір стягнути пропорційно задоволеним позовним вимогам. Відзив та визнання частково позовних вимог, відповідач мотивувала тим, що позивачем було пропущено строк позовної давності за певний період, а оскільки позивач звернувся до суду лише 17.01.2023 року, тому має право на стягнення заборгованості почнаючи з 17.01.2020 року по 17.01.2023 року. Нарахування позивачем 3% річних є неправомірним, оскільки строк позовної давності було пропущено, у відповідності до вимог ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені ). Таким чином, позивач має право стягувати 3% річних саме з 17.01.2022 року по 17.01.2023 року, строк який передував зврненню до суду, але нарахування позивачем в цей періодне здійснювалось, тому такі вимоги в цій частині не підлягають задоволенню ( а. с. 29-30 ).

Разом із відзивом, відповідач надала заяву про застосування строків позовної давності ( а. с. 31 ).

07 березня 2023 року розгляд справу було відкладено на 05.04.2023 року ( а. с. 34 ) за клопотанням представника позивача ( а. с. 33 ).

05 квітня 2023 року за вх. № 14620 від представникапозивачана адресу суду надійшли письмові пояснення по справі ( а. с. 37-39 ).

05 квітня 2023 року відкладено розгляд справи на 18.05.2023 року у зв`язку з наданям відповідачу часу для ознайомлення з письмовими поясненнями.

В судове засідання представник позивача не з`явився, 18.05.2023 року за вх. № 22210 судом отримано заяву, в якій представник позивача Недоступ Т.В. просила справу розглянути за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_1 в судовезасідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, прощо в маеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення по вручення.

Звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву, в прохальній її частині, відповідач просила суд розгляд справи проводити без участі відповідача ( а. с. 30 ).

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється ( ч. 2 ст. 247 ЦПК України ).

Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Враховуючи, що відповідач надав відзив та документи, висловив свою позицію стосовно позовних вимог, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасника справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Інших заяв та клопотань на час розгляду справи від учасників судового розгляду на адресу суду не надходило.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» є виконавцем послуг з постачання теплової енергії відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

Так, з матеріалів справи вбачається, що по особовому рахунку № НОМЕР_1 , який відкрито в КП Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» по квартирі АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 , рахується заборгованість за послуги з опалення перед КП «Білоцерківтепломережа», в період з 01.10.2015 року по 01.12.2022 року, в сумі 32 070 грн. 74 коп., що слідує з розрахункового листа абонента, наданого позивачем, а також, розрахунку суми на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів - 8 520 грн. 30 коп., та три відсотки річних - 2 604 грн. 66 коп. за період з 01.10.2015 р. по 24.02.2022р. ( а. с. 4-5, 6-8 ).

Відповідно до наявної в матеріалах справи інформації з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 17.05.1989 року.

0 листопада 2012 року між КП БМР «Білоцерківтепломережа» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води (а.с.10-11).

28 вересня 2017 року між КП БМР «Білоцерківтепломережа» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 783 про надання розстрочки по виплаті боргу з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для надання житлово-комунальних субсидій ( а. с. 12 ).

З вказаного Договору вбачається, що сторони уклали даний договір про розстрочення виплати суми боргу з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води в сумі 2 982,42 грн. строком на 7 місяців з 28.09.2017 року по 28.04.2018 року. Вона, ОСОБА_1 , борг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води в сумі 3 362,42 грн. станом на 01.03.2017 року визнає, борг частково погашає оплатою в сумі 380 грн. і зобов`язується щомісячно виплчувати по 426,06 грн. боргу разом з поточними платежами.

З матеріалів справи вбачається, що 13.08.2019 року на адресу відповідача було надіслано претензію про наявність заборгованості в сумі 17 919,74 грн. станом на 01.08.2019 року з вимогою сплатити її протягом місяця, яка залишилася без задоволення (а. с. 9 ).

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Згідно частини першої статті 9 даного Закону - споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки.

Частиною 2 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що ціни/тарифи на комунальні послуги формуються і затверджуються національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Плата за комунальні послуги (централізоване опалення, централізоване постачання гарячої води) береться за затвердженими постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг в установленому поряду тарифами та вноситься щомісячно.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з центрального опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Згідно п. 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 14.02.2018 у справі № 462/6393/15-ц.

Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк

Відповідно до ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом (ст. 13 ЦПК України).

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами існує договір про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води від 01.11.2012 року, укладений між КП БМР «Білоцерківтепломережа» та ОСОБА_1 .

Відповідач по справі зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 17.05.1989 року ( а. с. 24 ), на неї відкритий особливий рахунок ( а. с. 4-5).

Зазначене свідчить про те, що остання користувється послугами, які надаються з боку позивача.

Отже, суд вважає доведеним, що останній надані вищезазначені послуги на вищезазначену суму, що підтверджується розрахунковим листом абонента за особовим рахунком № НОМЕР_1 , який закріплений за відповідачем (а.с. 4-5).

Зазначене не було спростовано з боку відповідача, а навпаки підтверджено, визнання відповідачем позову позивача частково, застосувавши строк позовної давності, про що зазначено останньою у відзиві на позовну заяву.

Відповдіно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Стосовно посилання відповідача ОСОБА_1 у відзиві, що позивачем пропущено строк позовної давності, а сплив строку позовної давності є підставою для часткової відмови у позові, то з цього приводу судом враховується наступне.

Так, відповідач посилалася не те, що позивач звертаючись до суду про стягнення заборгованості не застосував при розрахунку строки позовної давності, згідно до ст. 257 ЦК України, період за який позивач просить стягнути з відповдачазаборгованость з 01.10.2015 року по 01.12.2022 року, при цьому останній звернувся до суду 17.01.2023 року.

Однак, суд не в повному обсязі може погодитися з доводами відповідача щодо звернення до суду з позовною заявою, оскільки дійсно позовна заява отримана судом 17.01.2023 року, про що свідчить штапм суду ( а. с. 1 ), але до суду позивач звернувся засобами поштового відправлення 30.12.2022 року, про що в матерілах справи свідчить наявний поштовий конверт ( а. с. 18 ).

До того ж, стосовно посилань відповідача, що позивач пропустив строк позовної давності, тому має право на стягнення заборгованості починаючи з 17.01.2020 року по 17.01.2023 року, суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові.

Статтею 256 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) визначено поняття позовної давності, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, згідно з вимогами статті 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Так, з наявного в матеріалах справи розрахункового листа абонета (а. с. 4-5 ) вбачається, що відповідачем проводилася оплата за надані послугу на рахунок позивача.

В тому числі із розрахункового листа абонента о/р НОМЕР_1 ОСОБА_1 прослідковується чсткова оплата заборгованості, а саме у 2016 році: у червні в сумі 200 грн., у липні 250 грн., у серпні 400 грн.; у 2017 році: у квітні в сумі 500 грн., у травні у сумі 500 грн., у вресні в сумі 380 грн.; у 2018 році: у липні в сумі 500 грн., у серпні в сумі 200 грн., у вересні в сумі 400 грн.; у 2019 році: у серпні 1000 грн.; у 2021 році: у вересні в сумі 200 грн; у 2022 році: у травні 1000 грн., у липні в сумі 500 грн., у серпні в сумі 500 грн., у серпні в сумі 500 грн., у вересні в сумі 500 грн.,тоді як нарахування в ці періоди не проводилися.

Тобто, відповідач проводилачасткову оплату, при цьому певною мірою погашаючи заборгованість за попередній період.

Таким чином, суд вважає, що таким чином, відповідач визнавала заборгованість, частково здійснюючиоплату в погашення боргу.

Тому, вказаними діями відповідача по сплаті заборгованості, визнавався борг за послуги з теплопостачання та переривався строк позовної давності.

Відповідно до ч. ч.1, 3 ст. 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після преривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, доноовго строку не зараховується.

За таких обставин суд не вбачає можливості для задоволення заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності.

Тому, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з постачання теплової енергії є такими, що підлягають задоволенню, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість в розмірі 31 920,91 грн. ( 59 048,87 грн. - сума нарахувань в межах заявлених вимог - 27 127,96 грн. - сума сплачена відповідачем за вказаний період ).

Наявний в матеріалах справи розрахунковий лист абонета відображає усі нарахування за вищевказаний період, який здійснений позивачем та відповідно враховані сплати відповідачем.

З боку відповідача не було надано суду жодних налених та допустимих доказів того, що позивачем не було врховано усіх оплат здійснених з боку останньої та відповідно не було спростовано і сам розрахунок позивача.

Відповіднодо ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення суму, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 8 520,30 грн. та три відсотки річних в розмірі 2 604,66 грн. (в межах заявлених вимог ), суд приходить до наступного.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 6 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частин 1, 5 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, системний аналіз положень статей 11, 509, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати інфляційні втрати за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням у розумінні статті 509 цього Кодексу.

Разом з тим у постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

У постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 зазначено, що відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, щодо неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Верховний суд (в рамках цієї справи) наголошує, що положення статей 3, 509, 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, таким чином помилковим є твердження, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.

Наведену правову позицію також викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №916/2889/13.

Між тим, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 (ЄДРСРУ № 82887781), з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Серед іншого правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Згідно з вимогами статті 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

А тому, згідно вищенаведених правових норм обов`язком відповідача є своєчасна оплата отриманих послуг згідно затверджених в установленому порядку тарифів.

За ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України.

В даному випадку, факт порушення відповідачем зобов`язань щодо своєчасної оплати за надані житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії встановлений, а наявність непогашеної заборгованості перед виконавцем послуг КП БМР «Білоцерківтепломережа» підтверджується матеріалами справи.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Таким чином платежі встановлені ст. 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як зазначено вище, відповідач здійснював часткове погашення основної суми боргу, тому строки позовної давності таким чином переривалися, що відповідно не булопропущенострок позовної давності і при нарахування позивачем інфляційних втарт та 3% річних у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України.

В свою чергу, суд критично оцінює доводи відповідача, що 3 відсотка річних, нараховані позивачем є пенею, яка передбачена п. 10. ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», щодо якої застосовується позовна давність в один рік.

Судом враховано, що відповідач дійсно мала заборгованість за вказаний позивачем у позові період з несплати за комунальні послуги, тому позивач має право вимагати від відповідача сплати інфляційних втрат та 3% річних.

Суд погоджуєтьсяз доданим з боку позивача розрахунком інфляційних нарахувань та 3% річних.

З боку відповдіача не було спростовано розрахунок позивача стосовно вказаних нарахувань.

Тому, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних є цілком обґрунтованими та такими, що також підлягають до задоволення, оскільки відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та підігріву води є такими, що підлягаютьзадоволенню.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

Позивачем при звернені до суду було понесено судові витрати у розмірі 2 481 гривень, сплата яких документально підтверджена платіжним дорученням № 4124 від 29.08.2022 року ( а. с. 3).

Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 2 481 грн., які були понесенні останнім при зверненні до суду.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 66, 67, 162 ЖК України, ст.ст. 11, 15, 16, 526, 509, 625 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 6-13, 19, 76, 77, 81, 89, 128, 133, 141, 187, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274, 279, 353-355 ЦПК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та підігріву води, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» заборгованість за послуги з централізованого опалення та підігріву води за період з 01.10.2015 року по 01.12.2022 року в розмірі 31 920,91 гривень, суму на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 8 520,30 гривень та три відсотки річних в розмірі 2 604,66 гривень за період з 01.10.2015 року по 24.02.2022 року та судові витрати в розмірі 2 481 гривень, загалом 45 526,87 гривень( сорок п`ятьтисяп`ятсот двадцять шість гривень вісімдесят сім копійок ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» ( адреса місцезнаходження:09109, Київська область, м. Біла Церква, вул. Мережна, буд. 3, );

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено 18 травня 2023 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов