ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8928/23 Справа № 202/867/21 Суддя у 1-й інстанції - Ісаєва Д. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2021 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «РЕАЛАЙНС ФІНАНС», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»(далі ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «РЕАЛАЙНС ФІНАНС» (далі ТОВ «РЕАЛАЙНС ФІНАНС»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за кредитним договором, мотивуючи тим, що 28 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №ML-302/293/2007, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 90 320,00 швейцарських франків. 28 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №SR-302/293/2007, за умовами якого остання прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_2 всіх боргових зобов`язань, які виникають з умов кредитного договору №ML-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року, та як солідарні із позичальником боржники.

Вказували, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором позивач був вимушений звернутись до суду для захисту своїх прав та рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2010 року позовні вимоги задоволено та стягнуто з відповідачів солідарно суму боргу за кредитним договором №ML-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року у розмірі 102 888,75 швейцарських франків, еквівалент 789 358,71 грн. Отже, рішенням суду, яке набрало законної сили, було стягнуто з відповідачів заборгованість у національній валюті України - гривні. Вищевказане рішення суду на теперішній час фактично не виконано.

Зазначали, що згідно довідки від 15 грудня 2020 року заборгованість за кредитним договором №ML-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року не погашена та складає: 688 210,14 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 75 473,01 грн. - заборгованість за відсотками по кредиту, 25 675,57 грн. - пеня, 1 820,00 грн. - судовий збір. Ними нараховано інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №ML-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року у загальному розмірі 194 114,62 грн. за останні 3 роки, що передували зверненню до суду, що складається з 112 395, 26 грн. - інфляційні витрати за кредитом за період з 18 січня 2018 року по 18 січня 2021 року; 61 995,47 грн. - 3 % річних по тілу кредиту за період з 18 січня 2018 року по 18 січня 2021 року; 12 385,12 грн. - інфляційні втрати по відсоткам за період з 18 січня 2018 року по 18 січня 2021 року; 6 798,77 грн. - 3 % річних по відсоткам за період з 18 січня 2018 року по 18 січня 2021 року.

Посилаючись на те, що нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, просило суд ухвалити рішення яким стягнути з відповідачів солідарно нараховані інфляційні витрати та 3% річних у загальному розмірі 194 114,62 грн. за останні 3 роки, що передували зверненню до суду,

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2021 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2023 року замінено стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника ТОВ «РЕАЛАЙНС ФІНАНС».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині вирішення пред`явлених до неї позовних вимог, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог до неї та солідарного стягнення з неї заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволення позову до неї про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за кредитним договором стягнути з позивача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором та є спеціальним видом відповідальності. Солідарна відповідальність це у зобов`язальному праві відповідальність кількох боржників перед кредитором та солідарний обов`язок виникає із умов договору зокрема договору поруки. Договором поруки незабезпечені зобов`язання позичальника зі сплати відсотків річних та інфляційних витрат за частиною 2 ст.625 ЦК України. Таким чином правові підстави для стягнення з неї у солідарному із боржником порядку інфляційних витрат та 3% річних у загальному розмірі 194 114,62 грн. за останні 3 роки, що передували зверненню до суду, відсутні.

25 жовтня 2023 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надали відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказаний відзив долучено до матеріалів справи, втім він не приймається до уваги, оскільки ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 липня 2023 року замінено стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника ТОВ «РЕАЛАЙНС ФІНАНС».

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 194 114, 62 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині позовних вимог пред`явлених до ОСОБА_1 , в іншій частині рішення не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом (стаття 367 ЦПК України).

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ML-302/293/2007, згідно умов якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 90 320,00 швейцарських франків, цільове використання - на купівлю нерухомого майна, з кінцевим терміном повернення до 28 серпня 2037 року, зі сплатою фіксованого відсотку в розмірі 4,49% річних + FIDR.

В забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором №ML-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року, того ж дня між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір поруки №SR-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання відповідати перед ЗАТ «ОТП Банк» по зобов`язанням ОСОБА_2 в повному обсязі таких зобов`язань, які виникають з умов кредитного договору №ML-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року, та як солідарні із позичальником боржники.

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги, в тому числі за кредитним договором №ML-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 .

У зв`язку із порушенням виконання зобов`язань за договорами, у 2010 році ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2010 року по справі №2-899/2010 солідарно стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №ML-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року в розмірі 102 888,75 швейцарських франків, що становить 789 358 грн. 71 коп., та складається з: непогашеної суми кредиту у розмірі 688 210 грн.14 коп., несплаченої суми відсотків у розмірі 75 473 грн.01 коп., пені 25 675 грн.75 коп., а також судових витрат по справі в сумі 1 820 грн., а всього стягнуто 791 178 грн.71 коп.

Вказане рішення суду набрало законної сили 10 серпня 2011 року.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі вищевказаного заочного рішення Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська від 28 липня 2010 року по справі №2-899/2010 видано відповідні виконавчі листи.

Головним державним виконавцем Індустріального ВДВС м.Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Данилевською Т.М. 23 березня 2018 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу в рамках виконавчого провадження №51343471 на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. 21 травня 2020 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-899/2010 виданого 27 травня 2016 року.

На теперішній час рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2010 року по справі №2-899/2010 відповідачами не виконано, заборгованість на користь позивача відповідачами не сплачена.

Так, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №ML-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року, станом на 18 січня 2021 року, заборгованість складає 787 304,29 грн., з яких: 688 210,14 грн. - заборгованість за кредитом; 73 418,58 грн. - заборгованість по відсоткам; 25 675,57 грн. - сума пеня за прострочення зобов`язання.

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що відповідачі свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконали, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту шляхом стягненні з відповідачів солідарно нараховані інфляційні витрати та 3% річних у загальному розмірі 194 114,62 грн. за останні 3 роки, що передували зверненню до суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній ОСОБА_1 частині у зв`язку з наступним.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Відповідно до положень статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим

на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким встановлено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено

у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

28 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ML-302/293/2007, згідно умов якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 90 320,00 швейцарських франків, цільове використання - на купівлю нерухомого майна, з кінцевим терміном повернення до 28 серпня 2037 року, зі сплатою фіксованого відсотку в розмірі 4,49 % річних + FIDR.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором №ML-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року, того ж дня між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір поруки №SR-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання відповідати перед ЗАТ «ОТП Банк» по зобов`язанням ОСОБА_2 в повному обсязі таких зобов`язань, які виникають з умов кредитного договору №ML-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року, та як солідарні із позичальником боржники.

У зв`язку із порушенням виконання зобов`язань за договорами, у 2010 році ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 липня 2010 року по справі №2-899/2010 солідарно стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №ML-302/293/2007 від 28 серпня 2007 року в розмірі 102 888,75 швейцарських франків, що становить 789 358 грн.71 коп., та складається з: непогашеної суми кредиту у розмірі 688 210 грн.14 коп., несплаченої суми відсотків у розмірі 75 473 грн.01 коп., пені 25 675 грн.75 коп., а також судових витрат по справі в сумі 1 820 грн., а всього стягнуто 791 178 грн.71 коп.

Вказане рішення суду набрало законної сили 10 серпня 2011 року.

Статтею 129 Конституції України закріплено, що до основних засад судочинства відноситься обов`язковість судового рішення.

Звернувшись із дійсним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів солідарно нараховані інфляційні витрати та 3% річних у загальному розмірі 194 114, 62 грн. за останні 3 роки, що передували зверненню до суду на підставі ст.625 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3% річних за основу береться прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні.

Права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ст.625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора та така цивільно-правова відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання перед кредитором становить окреме зобов`язання боржника, виконання якого може бути забезпечено порукою.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18) та від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі.

Беручи до уваги додатковий характер зобов`язання поручителя, кредитор має право вимагати стягнення з поручителя процентів у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, забезпеченого порукою, на основі ч.2 ст. 625 ЦК до фактичного погашення боргу. На правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості поширюється і порука, оскільки наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і с поручителів, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України. Вказана норма не містить застереження щодо неможливості солідарної відповідальності боржника та поручителів за порушення грошового зобов`язання.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність підстав для її відповідальності за невиконання рішення суду у солідарному з боржником порядку відхиляються.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, та не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення в оскаржуваній нею частині має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2023 року.

Головуючий: Е.Л. Демченко

Судді: Т.Р. Куценко

М.О. Макаров