Провадження № 2/466/891/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2023 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Настасяк Б. І.

з участю: представника позивача Шищак І. С.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником,-

в с т а н о в и в:

27 грудня 2022 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства АТ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником. в якій позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 12420,00 грн. та стягнути з відповідача судові витрати (а. с. 1-3).

Стислий виклад позицій сторін.

Обґрунтування позивача.

З 02 листопада 2018 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з АБ «Укргазбанк». Відповідно до наказу від 01 листопада 2018 року № 387-П він був прийнятий на роботу на посаду начальника відділу інкасації та перевезення цінностей Львівської обласної дирекції з повною матеріальною відповідальністю.

Позивач зазначив, що 02 листопада 2018 року з відповідачем укладено договір № 2 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Згідно цього договору, ОСОБА_1 «приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності довірених йому Банком матеріальних цінностей» (п. 1 розд. І).

04 жовтня 2021 року ОСОБА_1 наказом від 24 вересня 2021 року № 387-П звільнений з роботи за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з наказом від 01 жовтня 2021 року № 37-н/тт у зв`язку із звільненням начальника відділу інкасації та перевезення цінностей Львівської обласної дирекції ОСОБА_1 , передбачалось проведення інвентаризації основних засобів та товарно-матеріальних цінностей, призначалась комісія для проведення інвентаризації та зобов`язано ОСОБА_1 передати основні засоби та товарно-матеріальні цінності начальнику адміністративно-господарського відділу Гащуку І. Б. за актом приймання-передачі.

За результатами проведення інвентаризації встановлена нестача 500,00 літрів дизпалива на суму 12420,00 грн. Акт приймання-передачі необоротних активів з інвентаризаційним описом № 2 запасів у підзвітних осіб від 01 жовтня 2021 року з відображенням факту зазначеної нестачі підписаний членами комісії, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідач, як і інші учасники інвентаризації, зазначені документи підписав за допомогою електронного підпису в Системі електронного документообігу банку (проект-97 від 01.10.2021, який після підписання зареєстрований за вих. № 86 від 01.10.2021). Усно відповідач пояснив, що зазначена нестача стала наслідком недоліків у порядку ведення обліку талонів на дизпаливо, кошти відшкодувати в добровільному порядку відмовився.

Відтак змушений звертатись до суду за захистом своїх прав.

Обґрунтування заперечень відповідача.

Відзив на позовну заяву відповідачем ОСОБА_1 в порядку ст. 178 ЦПК України, у встановлений судом термін до суду подано не було не подано. Заяв чи клопотань на адресу суду подано не було.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2023 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а. с. 20).

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів та висновки суду.

У судовому засіданні представник позивача Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» Шищак І. С. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеній позовній заяві, просила такі задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги заперечив в повному обсязі, вважає вимоги безпідставними, оскільки жодної шкоди своїми діями позивачу АБ «Укргазбанк» не заподіював, оскільки він не був матеріально-відповідальною особою за введення обліку талонів на дизпаливо. Вказав, що зазначена нестача стала наслідком недоліків у порядку ведення такого обліку. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з нормами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Судом встановлено та підтверджено доказами наступне.

Відповідно до наказу № 387-П від 01 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_1 на підставі своєї заяви прийнятий на посаду начальника відділу інкасації та перевезення цінностей Львівської обласної дирекції з 02 листопада 2018 року з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю (а. с. 6).

Посадовою інструкцією начальника відділу інкасації та перевезення цінностей Львівської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» передбачена відповідальність за неякісне несвоєчасне та неефективне виконання своїх функціональних обов`язків (п. 5.1.1).

З матеріалів справи встановлено, що 02 листопада 2018 року між АБ «Укргазбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір № 2 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно п. 1 розд. І якого останній приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності довірених йому Банком матеріальних цінностей (а. с. 8).

Відповідно до наказу № 746-П від 24 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_1 звільнений з посади начальника відділу інкасації та перевезення цінностей Львівської обласної дирекції 04 жовтня 2021 року за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за невикористані 71 календарних днів щорічної відпустки (а. с. 7).

У зв`язку із звільненням начальника відділу інкасації та перевезення цінностей Львівської обласної дирекції відповідача ОСОБА_1 , наказом від 01 жовтня 2021 року № 37-н/тт передбачалось проведення інвентаризації основних засобів та товарно-матеріальних цінностей Львівської обласної дирекції, призначалась комісія для проведення інвентаризації та зобов`язано ОСОБА_1 передати основні засоби та товарно-матеріальні цінності начальнику адміністративно-господарського відділу Гащуку І. Б. за актом приймання-передачі (а. с. 10).

Згідно Акту приймання-передачі необоротних активів та запасів у підзвіті (наказ № 37-н/тт від 01.10.2021) від 01.10.2021, начальник відділу інкасації та перевезення цінностей Львівської обласної дирекції відповідача ОСОБА_1 здав, а начальник адміністративно-господарського відділу Львівської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» Гащук І. Б. прийняв необоротні активи та запаси у підзвіті, що знаходяться у Львівській обласній дирекції АБ «Укргазбанк» (а. с. 11).

Згідно інвентаризаційного опису № 2 запасів у підзвітних осіб станом на 01.10.2021 встановлена нестача 500,00 літрів дизпалива на суму 12420,00 грн.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів. До них належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9).

Згідно з ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Відповідно до ст. 131 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства і вживати заходів до запобігання шкоди.

Згідно з п. п. 1, 2, 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; .

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Також, суд зазначає, що Наказом Міністерства фінансів України № 69 від 11 серпня 1994 року затверджено Інструкцію по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, якою передбачено, що під час документального оформлення інвентаризації повинно бути виконано наступне: складаються акти, які візуються головою комісії із зазначенням в них конкретних залишків майна до інвентаризації; матеріально-відповідальна особа надає розписку комісії про здачу до початку інвентаризації до бухгалтерії всіх документів; комісія визначає вартість майна та складає акти за встановленими формами; складається звіряльна відомість, яка повинна бути підписана головою, членами комісії та матеріально-відповідальною особою. Після інвентаризації, в разі необхідності, складається Акт контрольної перевірки інвентаризації, яка проводиться з участю матеріально-відповідальної особи та до відкриття складу чи приміщення, в якому проводилась інвентаризація.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

При цьому з урахуванням вимог трудового законодавства у трудових спорах саме роботодавець повинен довести наявність вини та винних дій працівника.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на проведення в АБ «Укргазбанк» 01.10.2021 інвентаризації, за результатом якої було виявлено нестачу 500,00 літрів дизпалива на суму 12420,00 грн.

Однак, представником позивача не зазначено період виявленої нестачі та попередню інвентаризацію. Відсутня вказівка про неправомірність дій відповідача, порушення ним трудових обов`язків, неналежне виконання яких призвело до спричинення шкоди. Не визначено ступінь вини відповідача у заподіянні матеріальної шкоди.

Крім того, матеріали справи не містять даних про проведення службового розслідування за фактом виявленої нестачі.

Додані позивачем до позовної заяви докази не підтверджують обставин, викладених у позовній заяві.

У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП України. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.

Згідно з ч. 2 ст. 130 КЗпП України, умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.

Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.

Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.

Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП України, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до частини першої статті 137 КЗпП України.

Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.

Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).

Прямий зв`язок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника.

У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

До позовної заяви позивачем не подано доказів відповідальності відповідача ОСОБА_1 за облік палива, порядок отримання і повернення чи списання невикористаних карток на паливо.

Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони покликалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, із встановлених судом обставин справи, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність завданої шкоди, протиправність поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із завданою шкодою, відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду, не підлягає відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 209, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником відмовити.

Позивач: Публічне акціонерне товариство АТ «Укргазбанк», , місцезнаходження: 03087, м. Київ, вул. Єреванська, 1.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 травня 2023 року.

Суддя П. Т. Едер