ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року

м. Черкаси

Справа № 705/279/21
Провадження № 22-ц/821/1623/23
Категорія: 301030400

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Бородійчука В.Г.

за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Нагула Олександр Олексійович

відповідач: ОСОБА_2

представник відповідача: адвокат Стратілатов Костянтин Геннадійович

треті особи: Приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович, Державний нотаріус Уманської районної державної нотаріальної контори Черкаської області Діброва Людмила Миколаївна

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нагули Олександра Олексійовича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 січня 2023 року (ухваленого під головуванням судді Єщенко О.І. в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області; повний текст судового рішення складено 20 лютого 2023 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача: приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович, державний нотаріус Уманської районної державної нотаріальної контори Черкаської області Діброва Людмила Миколаївна про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача: приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк О.С., державний нотаріус Уманської районної державної нотаріальної контори Черкаської області Діброва Л.М. про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.07.2006 набув право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Майно, придбане позивачем, має наступні ознаки житловий будинок з прибудовами цегляний, житловою площею 87,2 м?, загальною площею 198,0 м?, та надвірні споруди: сарай дощатий, жомова яма бутова, вхід в підвал цегляний, водопровід.

Продавцем майна за договором був ОСОБА_3 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Андрухом Сергієм Дмитровичем та зареєстрований в реєстрі під № 1615.

З моменту укладання договору позивач зареєстрований і проживає за адресою місця знаходження майна.

Позивач зазначає, що в кінці серпня 2020 року на подвір`я належного йому будинку зайшли незнайомі люди, які повідомили, що вони власники майна.

З реєстру прав власності на нерухоме майно стало відомо, що до реєстру внесений запис № 37812189 про реєстрацію права власності на майно за ОСОБА_2 .

Підставою для державної реєстрації було свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 528 від 18.08.2020. За даними сайту встановлено, що 25.03.2020 відбулися електронні торги, на які був виставлений лот № 335728 житловий будинок з прибудовами літера «А», загальною площею 198,0 м?, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж майна відбувся в межах виконавчого провадження № 57385595.

Відповідно до Єдиного реєстру боржників виконавче провадження № 57385595 відкрите щодо примусового стягнення коштів з ОСОБА_4 , на майно було накладено арешт постановою № 57385595 від 11.10.2018, яка видана приватним виконавцем Плесюком О.С.

Позивач, вказуючи, що наміру відчужувати майно у нього не має та виконавчі провадження, у яких він є боржником, відсутні, вважає, що майно вибуло з його власності поза його волею, а тому захист порушених прав можливий шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Так, уклавши договір купівлі-продажу та отримавши правомочність на підтвердження державою такого права, позивач мав правомірні очікування щодо оформлення права власності на житловий будинок, оскільки ним було дотримано процедуру, яка передує одержанню правовстановлюючих документів на будинок (укладання та нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу).

Позивач набув майно у законний спосіб та з належних підстав, задовго до виникнення у його продавця зобов`язань, встановлених судовим рішенням.

Окрім того, спірний житловий будинок перебував у володінні та користуванні позивача близько 14 років.

Таким чином, порушивши право позивача на майно, подальші дії відповідача не можуть бути визнаними такими, які породжують законні наслідки.

Враховуючи викладені обставини, ОСОБА_1 змушений звернутися до суду ізвідповідним позовом, в якому просив:

- витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 наступне майно: житловий будинок «А-1», житловою площею 87,2 м?, загальною площею 198,0 м?, мансарда житлова «над А», підвал «під А», сарай «Б», жомова яма «В», вхід в підвал «К», водопровід «Г», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис № 37812189 про право власності на житловий будинок «А-1», житловою площею 87,2 м?, загальною площею 198,0 м?, мансарда житлова «над А», підвал «під А», сарай «Б», жомова яма «В», вхід в підвал «К», водопровід «Г», який розташований за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; здійснити розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що чинним законодавством на момент укладення договору купівлі-продажу від 24.07.2006 та самим договором було передбачено необхідність реєстрації придбаного майна в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, що не було зроблено позивачем ОСОБА_1 .

Також представник позивача у позовній заяві посилається на те, що захист порушених прав позивача, як власника майна, можливий шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Однак, судом зауважено, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 не було належним чином зареєстроване майно після укладення договору купівлі-продажу від 24.07.2006, а відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем майна, який придбав його на прилюдних торгах в межах здійснення виконавчого провадження, а тому позовні вимоги є безпідставними, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 06 березня 2023, представник ОСОБА_1 адвокат Нагула О.О. вважаючи, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Нагули О.О. зокрема, мотивована тим, що Державне підприємство «Сетам», яке проводило електронні торги, не здійснило необхідної перевірки повноти та правильності заповнення заявки на нерухоме майно, а саме інформації про наявність зареєстрованих інших, крім боржника, мешканців (зокрема дітей), орендарів, інших користувачів приміщення, внаслідок чого було порушено право позивача. Тому, слід вважати електронні торги від 25.03.2019 року такими, які проведені з порушенням Порядку реалізації арештованого майна.

Вказує, що Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 24 липня 2006 року зареєстровано 24 липня 2006 року у державному реєстрі правочинів, і до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору.

Наголошено, що до 01 січня 2013 року право власності на нерухоме майно виникало з моменту реєстрації договору купівлі-продажу, незалежно від здійснення державної реєстрації права в подальшому (ВП ВС у справі №334/3161/17 від 22.06.2021).

Зважаючи на те, що відповідач набув нерухоме майно на підставі неправомірних дій приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка О.С., не з волі позивача, між позивачем та відповідачем не існує жодних юридичних відносин, вважає, що керуючись вимогами ст.ст. 330, 388 ЦК України спірне нерухоме майно підлягає витребуванню у відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Стратілатов К.Г. вказує, що ОСОБА_2 придбав спірний житловий будинок за оплатним договором на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження. На момент проведення прилюдних торгів зареєстрованим власником будинку був боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_4 . Будь-яких даних про право власності позивача зареєстровано не було. Про факт укладення в 2006 році договору між ОСОБА_4 і позивачем, набувач майна ОСОБА_2 не знав і не міг знати.

Тобто ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного житлового будинку, у зв`язку з чим витребування у нього цього будинку буде невиправданим і надмірним тягарем.

Якщо ж позивач вважає, що покупець не набув права власності на отримане ним спірне майно, зокрема, тому, що покупець не є добросовісним набувачем, то він вправі скористатися передбаченими законодавством зобов`язально-правовими способами захисту права власності.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нагули О.О. задоволено частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 січня 2023 року змінено, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишив без змін.

У травні 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Нагула О. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 січня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року

Постановою Верховного Суду від 02 серпня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нагули О.О. - задоволено частково.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Матеріали цивільної справи № 705/279/21 разом з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Нагули О.О. на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 січня 2023 року надійшли до Черкаського апеляційного суду 08 вересня 2023 року.

За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи визначено головуючого суддю (суддю- доповідача) Карпенко О.В. та суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нагули О.О. на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 січня 2023 року прийнято до провадження та призначено розгляд апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з договором купівлі-продажу від 24 липня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Андрухом С. Д., ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .

Пунктом 3.4 договору передбачено, що право власності у набувача виникає після підписання цього договору сторонами, його нотаріального посвідчення, державної реєстрації в Державному реєстрі правочинів відповідно до статі 334 ЦК України та передачі майна. Право власності на придбане майно підлягає реєстрації в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно згідно з вимогами статті 182 ЦК України.

Зазначений договір купівлі-продажу зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за № 1455710, що підтверджується витягом від 24 червня 2006 року № 2668643.

З технічного паспорта на житловий будинок садибного типу на АДРЕСА_1 відомо, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 липня 2006 року за № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 , його власником є ОСОБА_4 .

Згідно з довідкою Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області від 02 вересня 2020 року № 645 житловий будинок на АДРЕСА_2 належить на праві особистої власності ОСОБА_1 , який зареєстрований та проживає у цьому домоволодінні. Підстава: погосподарська книга № 13, особовий рахунок № НОМЕР_3 .

ОСОБА_2 до відзиву на позовну заяву додав копію заочного рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 листопада 2010 року у справі № 2-2425-10; копію постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 27 листопада 2018 року; копію свідоцтва від 18 серпня 2020 року; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 серпня 2020 року; копію акта про проведені електронні торги від 08 квітня 2019 року; копії квитанцій.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 листопада 2010 року у справі № 2-2425-10 солідарно стягнуто із ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року № U061 в розмірі 159 048,21 грн.

Постановою приватного виконавця Плесюка О. С. від 08 жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2425-12010, виданого 30 червня 2011 року.

Постановою приватного виконавця від 27 листопада 2018 року описано та накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 198,0 кв. м, житловою площею 87,2 кв. м.

25 березня 2019 року Державне підприємство «СЕТАМ» провело електронні торги з реалізації арештованого майна через систему електронних торгів арештованого майна «СЕТАМ», а саме: житлового будинку з прибудовами літ. «А», загальною площею 198,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Номер лота 335728; боржник ОСОБА_4 ; переможець електронних торгів ОСОБА_2 . Інформація про правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності (оренди) боржника на майно: постанова про опис та арешт майна боржника від 27 листопада 2018 року, свідоцтво про право власності від 19 липня 2006 року серії ЯЯЯ № 426502, видавник виконавчий комітет Дмитрушківської сільської ради.

Державний нотаріус Уманської районної державної нотаріальної контори Діброва Л. М. відповідно до статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта про проведені електронні торги, складеного приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області 08 квітня 2019 року, посвідчив, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_2 на зазначений житловий будинок також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 серпня 2020 року № 220748101.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Нагули О.О. підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76-82 ЦПК.

Згідно пункту 81 Постанови Великої Палата Верховного суду від 18.03.2020 року по справі №129/1033/13-ц принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов?язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Так, згідно статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

У постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і, відповідно, виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.

Особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.

Отже, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було здійснено належним чином, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 набув право власності на спірний будинок за договором купівлі-продажу від 24 липня 2006 року, який було посвідчено приватним нотаріусом та 24 липня 2006 року та було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів за реєстраційним номером 2668643, що на момент набуття такого права відповідало вимогам законодавства щодо державної реєстрації правочинів.

Дана обставина також встановлена Верховним Судом під час перегляду в касаційному порядку постанови Черкаського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року.

Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене у Главі 29 Цивільного кодексу України, передбачає, зокрема, такий спосіб захисту права власності, зокрема як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Стаття 400 Цивільного кодексу України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Разом із тим, стаття 330 Цивільного кодексу України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 Цивільного кодексу України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребуване в нього.

У статті 388 Цивільного кодексу України наведено сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої цієї норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Власник із дотриманням вимог статей 387, 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 01 та 15.10.2019 у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними (такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , будучи титульним власником спірного будинку, заявляє вимогу щодо витребування такого майна від ОСОБА_2 , оскільки майно вибуло з його володіння поза його волею шляхом реалізації майна на прилюдних торгах проведених у виконавчому провадженні, де боржником є ОСОБА_4 , а не позивач.

Верховний Суд у постанові від 02 серпня 2023 року прийшов до висновку, що, в даному випадку, позивачем обрано ефективний спосіб захисту порушеного права. Разом з тим, повертаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зауважив, що при новому розгляді справи необхідно надати оцінку обгрунтованості вимог позивача на предмет добросовісності набувача майна ОСОБА_2 , а також встановити чи знав чи міг знати відповідач про порушення порядку реалізації майна або про набуття майна всупереч закону.

Надаючи оцінку доводам сторін та доказам, поданим на їх обгрунтування, враховуючи викладені вище висновки Верховного Суду, колегія суддів зауважує наступне.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)).

Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).

Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54)).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.

Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 24 липня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Андрухом С. Д., ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .

Зазначений договір купівлі-продажу зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за № 1455710, що підтверджується витягом від 24 червня 2006 року № 2668643.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 листопада 2010 року у справі № 2-2425-10 солідарно стягнуто із ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року № U061 в розмірі 159 048,21 грн.

Постановою приватного виконавця Плесюка О. С. від 08 жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2425-12010, виданого 30 червня 2011 року.

Постановою приватного виконавця від 27 листопада 2018 року описано та накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 198,0 кв. м, житловою площею 87,2 кв. м.

З викладеного слідує, що виконавче провадження, де боржником є ОСОБА_4 відкрито вже після придбання ОСОБА_1 спірного будинку.

25 березня 2019 року Державне підприємство «СЕТАМ» провело електронні торги з реалізації арештованого майна через систему електронних торгів арештованого майна «СЕТАМ», а саме: житлового будинку з прибудовами літ. «А», загальною площею 198,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Номер лота 335728; боржник ОСОБА_4 ; переможець електронних торгів ОСОБА_2 . Інформація про правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності (оренди) боржника на майно: постанова про опис та арешт майна боржника від 27 листопада 2018 року, свідоцтво про право власності від 19 липня 2006 року серії ЯЯЯ № 426502, видавник виконавчий комітет Дмитрушківської сільської ради.

Державний нотаріус Уманської районної державної нотаріальної контори Діброва Л. М. відповідно до статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта про проведені електронні торги, складеного приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області 08 квітня 2019 року, посвідчив, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_2 на зазначений житловий будинок також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 серпня 2020 року № 220748101.

Оцінюючи добросовісність дій ОСОБА_2 , колегія суддів приходить до переконання, що на момент придбання відповідачем спірного майна останній без сумніву міг знати про порушення порядку його реалізації. Адже, згідно наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 11.07.2014 року державним реєстратором на підставі постанови у ВП №28073557 від 09.07.2014 року накладено арешт на все нерухоме майно за виключенням будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Також вбачається. що особою, права якої обтяжуються є ОСОБА_4 , який станом на момент такого обтяження, вже не мав у власності спірний будинок.

Таким чином, приватний виконавець знаючи про те, що спірне будинковолодіння не належить боржнику за виконавчим провадженням ОСОБА_4 здійснив його реалізацію.

В свою чергу, відповідач, як потенційний покупець, не пересвідчився у правильності дій виконавця та дотриманні процедури реалізації майна, не вчинив належних та достатніх дій для переконливості у дійсності власника майна, яке підлягало реалізації та не перевірив відомості державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто ОСОБА_2 поза межами розумного сумніву міг знати про те, що будинок не є предметом обтяження та не належить боржнику за виконавчим провадженням ОСОБА_4 . Однак, не вчинивши жодних активних дій щодо з`ясування дійсного статусу майна та наявності чи відсутності прав на нього у третіх осіб, проявивши пасивну поведінку, набув право власності на нього у незаконний спосіб з порушенням порядку його реалізації.

Відтак, такий набувач не є добросовісним, а тому таке майно підлягає витребуванню від нього на користь титульного власника ОСОБА_1 . При цьому, колегія суддів зауважує, що такий спосіб захисту є ефективним та достатнім для реального відновлення порушеного права позивача. А тому, вимога про скасування запису № 37812189 про право власності на житловий будинок не підлягає до задоволення.

На викладене вище суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлене із неправильним застосуванням норм матеріального та із порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, воно не може залишатися в законній силі, підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог у розмірі 1732,00 грн сплачених у суді першої інстанції та 2598,00 грн, які підлягали сплаті в суді апеляційної інстанції, а всього 4330,00 грн.

Керуючись ст.ст. 258, 374,376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нагули Олександра Олексійовича задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: житловий будинок «А-1», житловою площею 87,2 м?, загальною площею 198,0 м?, мансарда житлова «над А», підвал «під А», сарай «Б», жомова яма «В», вхід в підвал «К», водопровід «Г», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4330,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

В.Г. Бородійчук

(повний текст постанови суду виготовлено 24 листопада 2023 року)