КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1586/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником - адвокатом Яким`яком Олегом Васильовичем, на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб(далі - Фонд) про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позову вказала, що вона є спадкоємцем за законом ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та за життя був вкладником публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» (далі - ПАТ «Старокиївський банк»).

17 червня 2014 року ПАТ «Старокиївський банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а з 25 вересня 2014 року розпочались виплати гарантованого відшкодування, право на які належать їй на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

26 вересня 2019 року банк було ліквідовано, однак гарантовану суму відшкодування їй не виплачено через бездіяльність Фонду, яка визнана протиправною Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 826/2150/16.

Внаслідок протиправної бездіяльності Фонду їй фактично відмовлено у виплаті гарантованого відшкодування, чим порушено її права, як спадкоємця вкладника банку, на своєчасне отримання відшкодування за рахунок коштів Фонду у процесі ліквідації банку, що спричинило матеріальні збитки та моральні страждання.

За таких обставин позивач просила суд стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь, як спадкоємця ОСОБА_3 , завдану майнову шкоду у розмірі 200 000 грн, завдану моральну шкоду у розмірі 8 000 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року відкрито провадження у справі.

11 січня 2022 року відповідач подав клопотання про закриття провадження у справі в зв`язку з тим, що даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2022 року клопотання Фонду задоволено. Провадження у цивільній справі № 761/16393/21 закрито. Роз'яснено позивачу, що поданий позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн, є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 12 серпня 2022 року представник позивача - адвокат Яким`як О.В.звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що спір у цій справі не може розглядатись в порядку адміністративного судочинства, адже не стосується права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн, бо такий спір вже був вирішений в судовому порядку у справі № 826/2150/16, але судове рішення своєчасно не виконано, що унеможливило реалізацію права позивача.

Крім того, позов пред`явлено після ліквідації ПАТ «Старокиївський банк» на момент, коли повноваження Фонду як ліквідатора припинено, що також означає припинення виконання Фондом владних управлінських функцій з організації відшкодування гарантованої суми. В наявному праві ОСОБА_2 на отримання відшкодування протиправна бездіяльність Фонду є фактичною відмовою у відшкодуванні, що підтверджується судовим рішенням у справі № 826/2150/16.

Постанови Верховного Суду, на які послався суд першої інстанції, не можуть бути застосовані до обставин цієї справи, бо не містять висновків щодо подібних правовідносин. У даній справі обставини справи є іншими, оскільки предметом позову є лише цивільно-правова вимога без вимоги вирішити публічно-правовий спір. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 826/12003/16 позови до Фонду про відшкодування шкоди підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо ці вимоги не пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 14 листопада 2022 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

11 січня 2023 року до апеляційного суду від представника відповідача - адвоката Ярошенко А.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, який був залишений апеляційним судом без розгляду на підставі статей 126, 360 ЦПК України з огляду на те, що поданий з пропуском строку, встановленого в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, без порушення клопотання про поновлення цього процесуального строку.

В ході перегляду справи в апеляційному порядку було з`ясовано, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , померла, про що 01 жовтня 2022 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складений актовий запис № 18484.

На неодноразові запити Київського апеляційного суду тільки листом від 26 жовтня 2023 року Шоста київська державна нотаріальна контора повідомила, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась, на підтвердження чого надала інформаційну довідку зі Спадкового реєстру від 05 жовтня 2023 року № 74215777.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції вчинено визначені процесуальним законом заходи щодо з`ясування кола спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , ймовірних спадкоємців та їх пошуку, втім такі процесуальні дії не дали позитивного результату, що унеможливлює встановлення спадкоємців позивача на цьому етапі розгляду справи.

Київським апеляційним судом не встановлено осіб, які є спадкоємцями позивача та прийняли спадщину після її смерті, відповідно у спірних правовідносинах не встановлено правонаступника згаданої особи. Відтак, взявши до уваги можливість порушення розумних строків розгляду цієї справи, колегія суддів вважає, що викладене зумовлює потребу у продовженні розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Представники сторін в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість, визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

На підставі частин першої та другої статті 6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

У разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Нормами статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному вебсайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Відповідно до частини першої статті 28 цього Закону Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Згідно з положеннями частини першої статті 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими цим Законом.

Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна).

А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. Тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 (провадження № 11-126апп18), від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16 (провадження № 11-409апп18), від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц (провадження № 14-180цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц (провадження № 14-470цс18), від 10 квітня 2019 року справі № 761/10730/18 (провадження № 14-116цс19), від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20), а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17 (провадження № 61-31354сво18) та постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 761/3986/20 (провадження № 61-10455св20).

Зазначена судова практика є усталеною і незмінною.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 06 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Звернувшись до суду із позовом у цій справі, ОСОБА_2 фактично просила стягнути з Фонду невиплачену їй гарантовану державою граничну суму відшкодування за вкладом, визначену нею як матеріальну шкоду, оскільки невиплата цієї гарантованої законом суми відшкодування вкладу відбулася внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) Фонду щодо не включення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом за договором банківського вкладу, та несвоєчасного виконання судового рішення у справі № 826/2150/16.

З урахуванням наведених норм права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спір виник щодо права ОСОБА_2 на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн.

Такий спір пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічного висновку у справі з подібними правовідносинами дійшов Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року в справі № 761/13041/20 (провадження № 61-2980св21) та від 23 січня 2023 року в справі № 761/26774/20 (провадження № 61-12342св22).

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 334/452/18, провадження № 14-527цс19, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від основних вимог та відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України підлягають розгляду адміністративним судом, оскільки заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Отже, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у цій справі випливають із спору щодо стягнення з Фонду невиплаченого гарантованого відшкодування, що підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, тому позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Установивши, що відносини між учасниками справи виникли щодо виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та відповідно до приписів статті 255 ЦПК України підставно закрив провадження у справі.

З огляду на підстави та зміст позовних вимог колегія судів не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що спір стосується не стягнення суми гарантованого відшкодування, а відшкодування матеріальної шкоди у розмірі гарантованого відшкодування. Таким чином доводи апеляційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо визначення характеру спірних правовідносин та необхідності розгляду справи в порядку цивільного судочинства, оскільки в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України суд врахували висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду в аналогічних за обставинами справах.

Велика Палата Верховного Суду уже викладала у своїх постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, провадження № 61-126апп18, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, провадження № 11409апп18, від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, провадження № 14-180цс18, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц, провадження № 14-470цс18, від 10 квітня 2019 року справі № 761/10730/18, провадження № 14-116цс19, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18, провадження № 14-176цс19 та від 18 вересня 2019 року у справі № 194/1149/17, провадження № 14-176цс19, висновки щодо предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду повернула справу Касаційному цивільному суду у складі Верховного Суду з подібними фактичними обставинами та нормами правозастосування, оскільки питання юрисдикції такої категорії справ, у тому числі щодо банку, який припинено, вже неодноразово визначалася вказаним судом (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2021 року у справі № 761/3986/20, провадження № 14-123цс21).

Так, у вказаній справі заявник, обґрунтовуючи порушення судами правил предметної юрисдикції, посилалась на те, що вона звернулася до Фонду з позовом після ліквідації банку, коли повноваження Фонду як ліквідатора припинені, та просила стягнути не суму гарантованого відшкодування, а відшкодувати матеріальну шкоду у розмірі гарантованого відшкодування.

Отже, порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанціївідповідно до вимог статті 379 ЦПК України, апеляційним переглядом не встановлено, ухвала про закриття провадження у справі відповідає правовим висновкам, викладеним у наведених ним постановах Верховного Суду.

За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Яким`яком Олегом Васильовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 липня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній