Справа № 308/3056/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі :

Головуючого судді - Малюк В.М.,

при секретарі судового засідання - Матіко Я.Ю.,

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Петришинець Р.В.

та представника ОСОБА_2 адвоката Васильчук Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна, придбаного за час шлюбу.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що 27.04.1991 року Позивачка уклала шлюб із Відповідачем. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.03.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Зазначає, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, сторонами у 2004 році разом було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира була придбана за спільні кошти подружжя та зареєстрована за Відповідачем.

Оскільки Позивачка та Відповідач розлучені, то не проживають разом, що позбавляє Позивачку можливості користуватися спільним сумісним майном подружжя, у зв`язку з чим виникла необхідність розділити спільне майно та визнати за Позивачкою право власності на частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Петришинець Р.В. в судовому засіданні позов підтримав з викладеними в такому мотивами.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Васильчук Л.І. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з підстав викладених у поданому нею відзиві. Зазначила, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, оскільки була придбана виключно за кошти ОСОБА_2 . Додала, що її довіритель придбав квартиру у своєї матері за кошти, які були взяті в кредит та позику, які в подальшому останній погасив. Просила відмовити у задоволенні позову, оскільки такий є безпідставним.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Судом встановлено, 27.04.1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.03.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до долученої до матеріалів справи копії договору купівлі продажу від 26.08.2004 року, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 , квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №153170865 від 18.01.2019 року, ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний факт також підтверджується договором про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів №901865від 01.04.2013 року, укладеного між ТОВ «АВЕ Ужгород та ОСОБА_2 , як власником.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

З дослідженої в судовому засіданні нотаріально-посвідченої заяви ОСОБА_4 , встановлено, що останній влітку 2004 року позичив ОСОБА_2 13 000 доларів США для купівлі квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які він в подальшому особисто повертав частинами з його особистих грошей, які він отримував з його слів від підприємницької діяльності та з грошей які надсилала йому мама з США.

Зазначений факт також підтверджується наявними в матеріалах справи нотаріально-засвідченими заявами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Як фізична особа - підприємець ОСОБА_2 був зареєстрований та взятий на облік як платник податків у 1997 році і припинив підприємницьку діяльність у 2008 році, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії В03 № 279302 та листом Начальника Управління у місті Ужгороді ГУ ДПС у Закарпатській області від 25.11.2019 року.

Факт надсилання ОСОБА_2 грошових коштів із за кордону, підтверджено квитанціями про отримання грошей від ОСОБА_9 до ОСОБА_10 через систему Western Union, оригінали яких долучено до матеріалів справи.

Крім цього встановлено, що ОСОБА_2 , у серпні - вересні 2004 року отримав кредит, передавши в іпотеку придбану квартиру, що підтверджується дослідженим судом кредитним договором від 31.08.2004 року та договором іпотеки від 01.09.2004 року.

При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, у позовній заяві позивачка посилається на те, що за період перебування у шлюбі з відповідачем сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 .

На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на частину спірної житлової квартири позивачка мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на її придбання.

Сам лише факт отримання позивачем заробітної плати не може бути доказом участі у придбанні спірної квартири.

Натомість відповідачем надано суду належні та допустимі докази, якими вцілому підтверджується факт придбання спірної квартири за кошти, які належали йому особисто, тобто отримані ним безпосередньо в кредит, позику та від матері із за кордону.

Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачкою права власності на частини квартири, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявленого позову, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4,7,10,49,76,79,89,211,228, 258 259,264,265,289,354 ЦПК України, ст.ст. 57,60,61,63 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного сумісного майна подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на частину квартири, що за адресою АДРЕСА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення суду складено 23.11.2023 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.М. Малюк