Справа № 212/531/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 травня 2023 року м. Кривий Ріг
Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Ваврушак Н. М., секретаря судового засідання Дущак К.О., за участі позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кривий Ріг, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Покровської районної в місті ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
У січні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , знявши її з реєстрації за вказаним місцем проживання. В обґрунтовування позовних вимог вказала, що вона є власником вказаної квартири на підставі Свідоцтва про право на житло від 07.08.2002 року № НОМЕР_1 . У вказаній квартирі з 20.08.1992 року зареєстрована відповідач, який є її рідною донькою. З жовтня місяця 2015 року відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. Відповідач створює позивачу перешкоди у користуванні власністю, тому вимушена звернутися з даним позовом до суду.
Ухвалою суду від 02 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалами суду від 02 березня 2023 року та від 11 квітня 2023 року розгляд справи відкладений, у зв`язку із неявкою відповідача та представника третьої особи.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив на позов не надала, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутність від неї не надходило, у зв`язку з чим, відповідно до положень ч. 8 ст. 178, ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, судом прийнято рішення про заочний розгляд справи.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, просив прийняти рішення згідно чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, проти проведення розгляду справи у відсутність відповідача, у заочному порядку не заперечила, вказала, що вона сплачує комунальні платежі у повному обсязі, донька перебуває за межами країни та приїхати для зняття з реєстрації не має можливості.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріли справи, дійшов до наступних висновків.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 07.08.2002 р. № НОМЕР_1 , виданого згідно з розпорядженням № Ж382 від 07.06.2002, посвідченого керівником органу приватизації Управління житлово - комульного господарства Криворізької міської ради та зареєстрованого Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації на праві приватної спільної сумісної власності у реєстровій книзі за № 219п-126-126, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є власниками на праві приватної спільної сумісної власності квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (а. с. 8)

Згідно акту про непроживання особи за місцем реєстрації, засвідченого мешканцями будинку АДРЕСА_2 відповідач ОСОБА_2 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 більше року. Згідно даних ЄМАСКР «Нова-Ком» станом на 19.01.2023р. вказані особи дійсно зареєстровані. (а .с. 11)

Відповідно до довідки № 236 від 19.01.2023, виданою Криворізькою об`єднаною міською довідково - інформаціною службою «Нова-Ком», за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а. с. 10)

Статтею 47 Конституції України встановлено, що держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

За правилами частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просила визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування, оскільки: відповідач в квартирі не проживає з 2015 року; не сплачує за комунальні послуги та не приймає участі в утриманні квартири, створює перешкоди у користуванні і розпорядженням майном.

Під час розгляду справи встановлено, що відповідач є співвласником спірної квартири, проживає в іншій державі, підтримує зв`язок зі своєю мамою, позивачем по справі.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач, її донька ОСОБА_2 , створює перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні спірною квартирою та за таких обставин, відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд звертає увагу на те, що наданий позивачем Акт про не проживання особи за місцем реєстрації не береться до уваги як доказ на підтвердження позовних вимог з підстав викладених вище.

Оцінюючи твердження позивача щодо несплати відповідачем коштів за комунальні послуги, що є перешкодою у вільному користуванні квартирою, суд звертає увагу, що права позивача як власника квартири можуть бути захищені шляхом встановлення порядку користування квартирою, а також шляхом стягнення з відповідача частини витрат на комунальні послуги, що понесені позивачем.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Таким чином, визнання відповідача втратившим право на користування спірним житлом в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін, внаслідок яких ОСОБА_2 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови у позові.

З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючисьст.41 Конституції України, ст.317,329,321,383,391,405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.3, 12, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Покровської районної в місті ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в повному обсягу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем на заочне рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 22 травня 2023 року.

Суддя: Н. М. Ваврушак