Справа № 445/2366/19 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"як П.В.
Провадження № 22-ц/811/3762/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, Т.І. Приколоти

при секретарі: Х.Б. Колич

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 22 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Золочівського районного нотаріального округу Швець Ольги Володимирівни, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності, -

в с т а н о в и в:

23.12.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Золочівського нотаріального округу Швець О.В., в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 18.04.2007 року, скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 , визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 18.08.2007 року та скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 .

Позов обгрунтовувала тим, що її матері ОСОБА_6 належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 . 10.06.2005 року ОСОБА_6 на прохання свого сина ОСОБА_1 видала нотаріально посвідчену довіреність для вирішення питання щодо перерахунку пенсії. Натомість, 18.04.2007 року ОСОБА_1 від імені ОСОБА_6 без її відома та згоди, реалізовуючи зловмисну домовленість з ОСОБА_3 з метою виведення майна зі складу спадщини на свою користь, уклав договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку з господарською будівлею та дворовими спорудами, згідно якого продав цей будинок ОСОБА_3 . Після цього, продовжуючи реалізовувати зловмисну домовленість, 18.08.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знову уклали договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, згідно якого право власності на будинок перейшло до ОСОБА_1 . Зазначає, що на той час ОСОБА_6 мала намір заповісти усе майно їй (позивачці), а тому очевидним є факт введення її в оману. Таким чином, у зв`язку зі зловмисною домовленістю представника її матері ОСОБА_1 із ОСОБА_3 житловий будинок вибув із законного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , який надалі заповів цей будинок ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Також, позивачка зазначає, що вона набула право власності на спірний будинок (в порядку спадкування за законом) після набрання законної сили рішенням Бродівського суду Львівської області від 26.07.2017 року, а тому звертається до суду за захистом порушеного права.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Золочівського районного нотаріального округу Швець Ольги Володимирівни, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в розмірі 60000 грн (шістдесят тисяч гривень).

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що довіреність, видана ОСОБА_6 нотаріально посвідчена, не скасована, не визнана недійсною, доказів відсутності дійсної волі ОСОБА_6 , як власника майна, на відчуження належного їй будинку суду не надано, а відтак позивачем не доведено умислу в діях ОСОБА_1 та факту існування зловмисної домовленості між ним та ОСОБА_3 . Вважає, що такий висновок суду не відповідає матеріалам справи, поясненням позивача ОСОБА_1 та поясненням відповідача ОСОБА_3 , який визнав позов та пояснив, що ОСОБА_5 просив його укласти договори купівлі-продажу від 18 квітня 2007 року та 18 серпня 2007 року формально, однак жодних коштів за договором він не передавав та не отримував. Крім того, ОСОБА_3 пояснив, що ОСОБА_5 звернувся до нього із проханням відчужити на його користь будинок його матері, оскільки мати мала намір скласти заповіт на користь дочки ОСОБА_1 . Вони домовились, що через деякий час ОСОБА_3 відчужить зазначений житловий будинок на користь ОСОБА_5 , щоб таким чином вивести майно зі складу спадщини. Також пояснив, що не передавав жодних коштів ОСОБА_5 за купівлю будинку, який знаходиться на АДРЕСА_1 , не звертався до Золочівського МБТІ для державної реєстрації спірного будинку, право власності на нього оформив саме ОСОБА_9 . Також зазначив, що ОСОБА_6 не отримувала жодних коштів від купівлі-продажу свого будинку, який знаходиться на АДРЕСА_1 , та дізналася про продаж такого лише у 2010 році. Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не взяв до уваги заяви про визнання позову відповідачем ОСОБА_3 та його пояснення, а також не врахував доводи позивача ОСОБА_1 , що свідчить про формальне вирішення цивільної справи без належного обґрунтування мотивів, на підставі яких суд відмовив у позові. Як вбачається з оскаржуваного рішення, на іншу беззаперечну підставу для відмови у задоволенні позову суд посилається на рішення Верховного суду від 06 листопада 2019 року за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 26 липня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у справі №439/67/14-ц за позовом прокурора Золочівського району Львівської області в інтересах ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Золочівського нотаріального округу Швець Ольга Володимирівна, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та витребування майна з чужого незаконного володіння. Однак, зазначені судові рішення не пов`язані з предметом даного спору, оскільки у справі № 439/67/14-ц позов про визнання договорів купівлі-продажу недійсними поданий прокурором з підстав, передбачених ч. 3 ст. 215 та ст. 232 Цивільного кодексу України, а відтак в рішенні Верхового Суду від 06 листопада 2019 року встановлені обставини справи із врахуванням іншого предмету та підстав позову (ст. 215 та ст. 388 ЦК України). Вважає доведеним факт існування зловмисної домовленості ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , внаслідок якої житловий будинок АДРЕСА_1 вибув з законного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 , який надалі заповів цей житловий будинок відповідачу ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Зазначає, що висновок суду першої інстанції про стягнення з позивача на користь ОСОБА_4 витрат на правову допомогу в розмірі 60 000 грн. є необгрунтваним, оскільки не відповідає матеріалам справ. Так, до заяви про розподіл судових витрат не надано належних доказів (банківських квитанції тощо) на підтвердження сплати відповідачкою витрат на правничу допомогу адвокатів Охмака М.В. та Заремби В.В.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представники ОСОБА_4 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 проти скарги заперечили.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_4 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 383/1486/15-ц (провадження № 61-2629св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

Судом встановлено, що 05 грудня 2001 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_6 набула право власності на будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .

Згідно з умовами нотаріально посвідченої довіреності від 10 червня 2005 року ОСОБА_6 уповноважила свого сина - ОСОБА_1 бути її представником при укладенні дозволених законом правочинів, та, зокрема, вчиняти будь-які інші дії щодо належного їй на праві власності рухомого та нерухомого майна.

18 квітня 2007 року ОСОБА_1 , діючи на підставі довіреності від 10 червня 2005 року в інтересах ОСОБА_6 , уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_3 , за яким ОСОБА_3 придбав у власність житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .

Встановлено, що заявою від 18 квітня 2007 року чоловік ОСОБА_6 ОСОБА_14 надав дозвіл на відчуження ОСОБА_6 спірного будинку та підтвердив, що договір укладається в інтересах сім`ї та відповідає їх спільному волевиявленню.

20 квітня 2007 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на спірний житловий будинок у Золочівському МБТІ.

18 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу зазначеного вище будинку.

Згідно повідомлення Золочівського МБТІ від 09 лютого 2011 року власником спірного будинку є ОСОБА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 31.08.2010 року склав заповіт на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Після смерті ОСОБА_1 у передбачений законом строк ОСОБА_6 та ОСОБА_10 звернулися до Золочівської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 успадкувала майно її матері ОСОБА_6 , зокрема житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02.07.2018 року, виданим приватним нотаріусом Золочівського нотаріального округу, після набрання законної сили рішенням Бродівського районного суд Львівської області від 26 липня 2017 року у справі № 439/67/14-ц, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 18 квітня 2007 року, скасовано Державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 20 квітня 2007 року №185555578, визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 18 серпня 2007 року та витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 спірний житловий будинок.

02.07.2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Однак, як убачається з матеріалів справи, постановою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року рішення Бродівського районного суду Львівської області від 26 липня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 червня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , треті особи: приватний нотаріус Золочівського районного нотаріального округу Швець О.В., ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу з підстави їх фіктивності та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу з підстави вчинення таких внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною та скасування державної реєстрації права власності на майно, суд першої інстанції виходив з того, що видача ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_1 довіреності, якою довірену особу уповноважено, серед іншого, укладати та підписувати від її імені договори щодо продажу нерухомого майна, свідчить про спрямованість волі довірителя на відчуження належного йому спірного майна. Крім того, про спрямованість волі ОСОБА_6 на відчуження спірного житлового будинку опосередковано свідчить і той факт, що її чоловік ОСОБА_14 надав дозвіл на відчуження спірного будинку, підписавши відповідну заяву. Доказів, які б свідчили про скасування виданої ОСОБА_6 довіреності чи визнання її недійсною позивачем не надано. Враховуючи, що довіреність, яка видана ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_1 не скасована, не визнана недійсною, доказів відсутності дійсної волі ОСОБА_6 , як власника майна, на відчуження належного їй будинку суду не надано, районний суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено існування зловмисної домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на укладення оспорюваного правочину.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки такий відповідає матеріалам справи та встановленим обставинам.

Однак, як убачається з матеріалів справи, 08.09.2022 року в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_15 подав до суду заяву про відмову від позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 10 травня 2023 року прийнято відмову представника ОСОБА_1 - ОСОБА_15 від позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності, рішення Золочівського районного суду Львівської області від 22 вересня 2021 року в цій частині визнано нечинним, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності - закрито.

Відповідно до положень ст. 175 ЦПК України визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19 (провадження № 61-6983св20), від 09 лютого 2022 року у справі № 158/203/20 (провадження № 61-11982св21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 зазначила, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

У зв`язку з наведеним, у справі, що переглядається, позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явлено до неналежного суб`єктного складу відповідачів, оскільки з числа відповідачів у справі виключено ОСОБА_4 , в той час як вона є особою, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_1 , який був стороною оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 18.08.2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Враховуючи, що незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Встановлено, що 18.06.2018 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 було укладено договір про надання правової допомоги №18/06/18, за умовами якого адвокат зобов`язувався здійснювати захист та представництво, надання інших видів правової допомоги клієнту, а клієнт зобов`язувався оплачувати надання правової допомоги та інші витрати, необхідні для виконання цього договору.

20.01.2020 року між адвокатом Охмаком М.В. та Присяжною М.О. було укладено договір про надання правової допомоги №20-01-2020 у справі № 445/2366/19.

20.01.2020 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 укладено додаткову угода №3 до договору №18/06/18 про надання правової допомоги у справі № 445/2366/19.

Умовами договору про надання правової допомоги від 20.01.2020 року, укладеного між адвокатом Охмаком М.В. та Присяжною М.О., та умовами додаткової угоди від 20.01.2020 року, укладеної між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 , передбачено розмір винагороди адвокатів за виконані роботи (надані послуги) та розмір гонорару адвокатів у разі позитивного вирішення справи.

Згідно з актом наданих послуг від 16.09.2021 року, який підписаний відповідачкою ОСОБА_4 та адвокатами Зарембою В.В. та Охмаком М.В., вартість наданих адвокатами послуг та виконаних робіт становить 119 000 грн., що складається із вартості наданих адвокатами консультацій та вартості робіт по підготовці процесуальних документів у справі в розмірі 60 000 грн, вартості послуг з представництва у судових засіданнях у розмірі 39 000 грн та гонорару успіху адвоката у розмірі 20 000 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що такі підлягають стягненню з позивачки на користь відповідачки ОСОБА_4 у розмірі 60 000 грн, що є справедливим та відповідатиме складності справи, обсягу наданих послуг та часом, витраченим адвокатами.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи платіжного документу про сплату відповідачем 60 000 грн витрат на правову допомогу не беруться колегією суддів до уваги, оскільки згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

З наведених мотивів рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрат на правову допомогу в розмірі 60 000 грн слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 22 вересня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 травня 2023 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

Т.І. Приколота