ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4513/23 Справа № 212/4788/22 Суддя у 1-й інстанції - Зімін М. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Жовтневого районного судум.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 грудня 2022 року, ухваленого суддею Зіміним М.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 27 грудня 2022 року,

ВСТАНОВИВ

У вересні 2022 року представник позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_2 звернувся до суду позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі- АТ «Українська залізниця») про стягнення недоплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позову зазначив, що з 18.02.2002 позивач працювала на посаді вантажника станції Вечірній Кут Криворізької дирекції залізничних перевезень Державного підприємства Придніпровська залізниця, з 18.02.2020 переведена агентом комерційним 2 категорії станції Вечірній Кут та 15.03.2022 звільнена з посади структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України.

З 04.09.2017, з 18.08.2018, з 27.08.2019, з 30.09.2019, з 25.02.2020, з 12.09.2020 та з 23.02.2021 їй надавалась щорічна тарифна відпустка.

З цього приводу вона зверталась кожного разу при наданні відпустки з особистою заявою до керівника з проханням надати їй матеріальну допомогу на оздоровлення, відповідно до п.3.1.16 Колективного договору, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Однак матеріальна допомога була їй надана: у 2017 році в розмірі 2105 грн., у 2018 році - 2301,25 грн., у 2019 році - 2508,75 грн., у 2020 році - 2746,25 грн., у 2021 році - 4540,00 грн.

Позивач вважає, що відповідач свідомо порушив умови щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення, встановлені пунктом 3.1.16. Колективного договору Придніпровської залізниці на 2007-2015 роки, виплачуючи її у розмірі меншому за встановлену на час виплати мінімальну заробітну плату.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», суму в розмірі 7894,75 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно довідки про середню заробітну плату № 142, наданої АТ «Укрзалізниця», середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за період січень-лютий 2022 року становить 438,93 грн. (а.с. 78)

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення становить 89541,72 грн. (204 робочих дні х 438,93 грн.).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволені частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомоги на оздоровлення в розмірі 7894 (сім тисяч вісімсот дев`яносто чотири) гривні 75 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 7894 (сім тисяч вісімсот дев`яносто чотири) гривні 75 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яності дві) гривні 40 копійок.

В апеляційній скарзі відповідач, АТ «Українська залізниця», посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

При цьому, на переконання відповідача, з урахуванням положень статей 203 та 215 ЦК України, умови пункту 3.1.5 Колективного договору є недійсними з моменту прийняття закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06.12.2016 року та не створюють для відповідача обов`язку зі сплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06.12.2016 року змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів), тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат, шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з прийняттям Закону №1774-VІІІ в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася, як розрахункова величина, мінімальна заробітна плата. Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати, про що зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.11.2020 у справі № 200/9195/19-а.

Також, відповідач посилається на правові висновки Верховного Суду у справах №820/3145/17, №520/94/19 та №П/811/1009/17.

Окрім того, відповідач вказує, що позовна заява ОСОБА_1 складається з двох різнорідних позовних вимог: 1) стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки; 2) стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вважає, що до того часу поки судом не розглянута вимога про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та не ухвалено рішення суду з цього питання, позивач не могла звертатися до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки належні до виплати суми при звільненні випливають із сум недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення.

Також сторона відповідача вважає, що Позивач, звернувшись до суду з позовом у вересні 2022 року пропустила строк позовної давності до вимог про стягнення недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2017-2021 року, тому позивачеві треба було відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 18.02.2002 працювала на посаді вантажника станції Вечірній Кут Криворізької дирекції залізничних перевезень Державного підприємства Придніпровська залізниця, з 18.02.2020 переведена агентом комерційним 2 категорії станції Вечірній Кут та 15.03.2022 звільнена з посади структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. (а.с. 7-13)

Пунктом 3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Згідно з п. 1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників залізниці, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва залізниці і президії Дорпрофсожу, а всі інші на конференції трудового колективу. (а.с. 18-20)

Пунктом 3.1.14 Колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень на 2012 рік, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. (а.с. 21-22)

У відповідності до довідки СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» від 28.07.2022 за № 239, ОСОБА_1 було виплачено матеріальну допомогу до відпустки 2017 року 2105,00 грн., 2018 року 2301,25 грн., 2019 року 2508,75 грн., 2020 року 2746,28 грн., 2021 року 4540,00 грн. (а.с. 15)

22 серпня 2022 року позивач звернувся з заявою до начальника СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» про відшкодування недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки, оскільки матеріальна допомога на оздоровлення була виплачена їй не у повному обсязі, що не узгоджується з Колективним договором.

Крім того, просила нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з дати звільнення 15.03.2022 по день виплати належних сум, виходячи з розміру її середнього заробітку. (а.с. 16)

Листом начальника СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 05.09.2022 за №485/ДН відмовлено ОСОБА_1 у здійснені доплати матеріальної допомоги на оздоровлення. (а.с. 17)

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходив з того, що прийняття відповідачем з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказане рішення повинно прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2105,00 грн., тому при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення не підлягає застосуванню вказівка від 29.03.2017 №Ц/6-25/7139-17 ПАТ «Укрзалізниця» Ж.Марчека та голови профспілки залізничників і транспортних будівельників України В.Бубняка, зі змінами від 10.06.2021 №Ц-6/7-91/2169-21, які погоджено з АТ «Укрзалізниця» та президією Дорпрофсожу, яка погіршує становище працівників, а підлягає застосуванню п.3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки.

Виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення у сукупному розмірі 7894,75 грн. (за 2017 року в розмірі 1095 грн., за 2018 рік в розмірі 1421,75 грн., за 2019 рік в розмірі 1664,25 грн., за 2020 рік в розмірі 2253,75 грн., за 2021 рік в розмірі 1460,00 грн.) є неправомірними, й заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відмовляючи позивачу в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, на підставі ст.117 КЗпП України в розмірі 89 541,72 грн., який більш ніж у одинадцять разів перевищує розмір заборгованості з невиплаченої позивачу при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення, суд першої інстанції виходив з неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення, та прийшов до висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.03.2022 року по день винесення рішення в сумі 7894,75 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, та не може погодитись з доводами сторони Відповідача викладеними в апеляційній скарзі щодо незаконності судового рішення, з огляду на таке.

Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Відповідно до вказівки 29.03.2017 № Ц/6-25/7139-17 за ПАТ «Укрзалізниця» Ж.Марчека та голови профспілки залізничників і транспортних будівельників України В.Бубняка керівництво регіональної філії «Придніпровська залізниця» та президія Дорпрофсожу постановили застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі ДП «Придніпровська залізниця» замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». (а.с. 17)

Також, з метою покращення соціальних стандартів працівників регіональної філії, передбачених Колективним договором Придніпровської залізниці, внесені зміни від 10.06.2021 № Ц-6/7-91/2169-21, які погоджено з АТ «Укрзалізниця» та президією Дорпрофсожу, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується працівнику за його письмовою заявою у розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатної особи, встановлених законодавством України на 01 січня звітного року. (а.с. 79)

Згідно з п. 1.4 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників залізниці, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва залізниці і президії Дорпрофсожу, а всі інші на конференції трудового колективу. ( а.с. 18-20)

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць з 01 травня 2017 року, був встановлений на рівні 1684,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2105,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2018 року був встановлений на рівні 1 841,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 301,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2019 року був встановлений на рівні 2 007,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 508,75 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2020 року був встановлений на рівні 2 197,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 746,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2270,00 грн., тому 2 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом, становить 4540,00 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6 000,00 грн.

Доводи Відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів, а застосовується розрахункова величина у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено у судовому рішенні.

Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст.22, 58 Конституції України, ст.9 КЗпП України, суд перщої інстанції дійшов правильного висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача про те, матеріальна допомога на оздоровлення не входить до структури заробітної плати, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить:

- основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

- додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій,

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що матеріальна допомога на оздоровлення входить до структури заробітної плати.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 760/14696/16-ц (провадження № 61-2793св18).

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що станом на день звільнення позивача із займаної посади 15.03.2022 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017-2021 роки в розмірі 7894,75 грн., тому суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, на підставі ст.117 КЗпП України.

При цьому, суд першої інстанції, встановивши, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення становить 89 541,72 грн. (204 робочих дні х 438,93 грн.), що більш ніж у одинадцять разів перевищує розмір заборгованості з невиплаченої позивачу при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення, виходив із неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення, дійшовши висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.03.2022 року по день винесення рішення в сумі 7894,75 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів відхиляє доводи Відповідача про те, що позивач не могла звертатися до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, до того часу поки судом не розглянута вимога про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та не ухвалено рішення суду з цього питання.

Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.11.2020 року у справі № 200/9195/19-а, а також правові висновки Верховного Суду, викладені в Постановах у справах № 820/3145/17, №520/94/19 та №П/811/1009/17, колегією суддів не приймаються, так як ці рішення не стосуються норм права при виконанні умов Колективних договорів, а стосуються суддівської винагороди, тобто інших правовідносин, тоді як, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права.

Клопотання Відповідача про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення належних виплат, також було вирішено судом першої інстанції, що відображено в оскаржуваному судовому рішенні.

Відповідно до положень ч.2 ст.233 КЗпП (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Матеріальна допомога на оздоровлення, виплата якої передбачена п.3.1.14 та п.3.1.16 Колективного договору на 2007-2015 роки усім працівникам АТ «Українська залізниця» та носить систематичний характер, входить до структури заробітної плати, у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці».

У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі № 6-1395цс16).

Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ року, який набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни до ст. 233 КЗпП України, якими визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Указаним Законом скасовано норми колишньої редакції ч 2 ст.233 КЗпП, згідно з якою, «у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком».

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Окрім того, згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVІD-19) строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину

З огляду на те, що згідно з Постановою КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зі змінами та доповненнями, з 19.12.2020 до 31.12.2022 на території України встановлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, від 20.05.2020 № 392 та від 22.07.2020 № 641, з урахуванням положень п.1 Прикінцевих та перехідних положень КЗпП України, суд першої інстанції на законних підставах відмовив Відповідачу у застосуванні позовної давності до заявлених позовних вимог.

За викладених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 18 травня 2023 року.

Головуючий:

Судді: