КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: 1008/1273/12
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2023року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Шебуєва В.А., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіна І.В.

за участю: представника скаржника - адвоката Тімашова А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2023 року, постановлену під головуванням судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Марчука О.Л.,

у цивільній справі № 1008/1273/12 за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, за результатами розгляду якої, просила скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі кордону України відносно неї застосоване ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2014 року по справі № 1008/1273/12 (провадження № 6/362/326/14).

В обґрунтування доводів заяви зазначаючи, що 19 січня 2021 року старшим державним виконавцем винесено постанови про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 щодо виконання виконавчих листів № 2/362/119 від 24 грудня 2013 року. З моменту повернення вказаних виконавчих листів, пройшло більше двох років. Повторно виконавчі листи до виконання, стягувачем не пред`являлися. З огляду на наведене, наявні підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України. Вказуючи, що її представник надав пояснення державному виконавцю, зазначивши, що ОСОБА_1 перебуває у скрутному матеріальному становищі, грошей на банківських рахунках та основного місця роботи, немає, та на даний час не може сплачувати заборгованість перед ОСОБА_2 . Тобто, боржник не ухиляється від виконання своїх зобов`язань, що також є підставою для задоволення заяви. Крім того, необхідність обмежувати її у праві виїзду за кордон, відсутня, оскільки на її майно та кошти накладено арешт, тому, унаслідок виїзду її за кордон, майно не зникне та може бути реалізоване в порядку, передбаченому законом.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, просила ухвалу суду скувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що на час відкриття виконавчого провадження та після повернення виконавчого листа стягувачу, вона вчиняла всі можливі дії спрямовані на виконання боргових зобов`язань, за якими дане обмеження встановлено. Неодноразово намагалася домовитися зі стягувачем щодо часткової оплати боргу та передати йому частину коштів, але стягувач на зв`язок не виходить. У скаржника на утриманні перебувають неповнолітній син та чоловік, ІІ групи інвалідності, який потребує піклування та подальшого лікування. Крім того, вона не має змоги захистити сина від збройної агресії Російської Федерації та виїхати за кордон для збереження його життя та здоров`я. Також, вказуючи, що виконавче провадження закрито у 2021 році і за цей час, стягувач не вчиняв дій щодо повторного відкриття виконавчого провадження, що свідчить про відсутність у нього інтересу та бажання вчиняти подальші дії щодо неї, як боржника, для виконання рішення суду.

31 жовтня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що Васильківський міськрайонний ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін. Вказуючи, що виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу, було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», що не перешкоджає йому повторно пред`явити виконавчий лист до виконання. Доказів на підтвердження того, що боржником вжито всіх можливих заходів для погашення боргу, до суду не надано. Таким чином, правильними є висновки суду про безпідставність та необґрунтованість поданої заяви.

Представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Стягувач ОСОБА_2 та представник заінтересованої особи Васильківського міськрайонного ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника скаржника, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом при розгляді справи встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2013 року у справі № 1008/1273/12 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення коштів, відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року, з урахуванням ухвали Апеляційного суду Київської області від 18 листопада 2013 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2013 року скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто із суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 185 500 грн. та 74 000 грн., а всього 259 500 грн., та судовий збір у сумі 3 885 грн.

На виконання рішення суду, 24 грудня 2013 року ОСОБА_2 отримано два виконавчих листи.

Постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Ліщенко Н.І. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/362/119 виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області 24 грудня 2013 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 259 500 грн.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2014 року, яка ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2014 року залишена без змін, встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 до виконання покладених рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області № 1008/1273/12 (провадження № 2/362/119/13) від 26 жовтня 2013 року зобов`язань.

Постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Сперкач Я.О. від 05 вересня 2014 року (ВП № НОМЕР_1) накладено арешт на кошти ОСОБА_1 у межах суми 285 500 грн.

Постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Васильківського міськрайонного управління юстиції Єщенко Ю.І. від 31 січня 2014 року (ВП № НОМЕР_1) накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 у межах суми зверненян стягнення 285 550 грн. Заборонено ОСОБА_1 здійснювати будь-яке відчуження нерухомого майна.

Постановою старшого державного виконавця Васильківського міськрайонного ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Сазанович Ю.І. від 19 січня 2021 року (ВП № НОМЕР_1), виконавчий лист № 2/362/119 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу, повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що за своїм змістом, заява боржника є невмотивованою та не містить зазначення фактичних обставин, що дають підстави для скасування тимчасового обмеження заявника у праві виїзду за межі України. Зокрема, у суду відсутні дані про те, що боржником вжито всіх можливих дієвих заходів для погашення боргу. Державним виконавцем під час розгляду заяви було повідомлено, що боржник не сплатила на виконання рішення суду жодної гривні.

Проте, погодитися з вищевказаними висновками суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у п. 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Згідно ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином: у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів.

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справах «Луордо проти Італії», «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини», «Рінер проти Болгарії»).

Надалі у п. 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості. Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (рішення Європейського Суду від 25 січня 2007г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

З матеріалів справи вбачається, що з грудня 2013 року на виконанні органу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2/362/119 виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області 24 грудня 2013 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2014 року, яка ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2014 року залишена без змін, встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 до виконання покладених рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області № 1008/1273/12 (провадження № 2/362/119/13) від 26 жовтня 2013 року зобов`язань.

В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем вчинялися дії щодо виявлення коштів та майна боржника.

Однак, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке могло бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, постановою старшого державного виконавця Васильківського міськрайонного ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Сазанович Ю.І. від 19 січня 2021 року виконавчий лист № 2/362/119 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Станом на день звернення боржника до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі кордону України, виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу, повторно пред`явлено до виконання не було.

З наведеного вбачається, що застосоване до ОСОБА_1 обмеження у праві виїзду за межі України, яке було обґрунтованим, триває більше 8 років, що є досить тривалим періодом обмеження протягом якого вчиненими державним виконавцем діями не встановлено наявність у боржниці майна, на яке можливо звернути стягнення.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 вчиняє умисні свідомі дії, спрямовані на невиконання відповідного зобов`язання, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, матеріали справи не містять.

Наявність у ОСОБА_1 непогашеного боргу перед ОСОБА_2 , не свідчить про ухилення від виконання обов`язків щодо його погашення. Адже, під поняттям ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням, розуміються будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Однак, як зазначає ОСОБА_1 , наразі вона не працевлаштована. У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, не має змоги влаштуватися на роботу в Україні, а відтак, і виконувати свої зобов`язання щодо сплати боргу. Працевлаштуватися за межами України, боржник також не в змозі, у зв`язку із наявністю чинного обмеження її у праві виїзду за межі України.

Стягувач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про наявність оскаржуваної ухвали суду та перебування у провадженні Київського апеляційного суду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак, жодних заперечень щодо скасування тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі кордону України, ОСОБА_2 до суду не надав.

Крім того, згідно пояснень ОСОБА_1 викладених у апеляційній скарзі, у неї на утриманні перебуває неповнолітній син та чоловік, який є інвалідом ІІ групи та потребує піклування, зокрема, за межами України. Таким чином, наявність тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України, позбавляє її змоги захистити дитину від збройної агресії Російської Федерації, виїхавши за межі України для збереження життя та здоров`я дитини, а також забезпечення належного догляду за чоловіком.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що подальше існування вжитого судом обмежувального заходу буде непропорційним переслідуваній меті - сприянню погашенню боргу.

При цьому, у випадку повторного пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, відкриття виконавчого провадження та виявлення свідомих (умисних) дій боржника, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, про яке останній достеменно відомо, виконавець не позбавлений можливості повторно звернутися до суду з відповідним клопотанням про вжиття відповідних заходів, спрямованих на його виконання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим, підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 щодо скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2023 року скасувати та постановити нову, за якою:

Скасувати обмеження у праві виїзду за межі кордону України відносно ОСОБА_1 , встановлені у відповідності до ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2014 року у справі № 1008/1273/12.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: