КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/7720/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7375/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Діденко Є.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про відібрання дитини, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила відібрати у ОСОБА_1 дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і повернути її матері ОСОБА_2 , допустити негайне виконання судового рішення.

Позов обґрунтований тим, що з 17 липня 2010 року по 18 вересня 2017 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням суду був розірваний. Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір`ю. У зв`язку зі спробами батька самочинно змінити місце проживання дітей, позивач вирішила врегулювати це питання. Рішенням Вишгородської районної державної адміністрації від 30 січня 2018 року, як органом опіки і піклування, визначено місце проживання дітей разом з матір`ю. Проте, у травні 2018 року відповідач самочинно змінив місце проживання обох дітей, у зв`язку з чим позивач подавала заяву в поліцію. У середині травня 2018 року позивачці вдалось повернути сина ОСОБА_4 , однак дочку ОСОБА_3 відповідач не віддав і позбавив контакту з матір`ю.

Так, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_2 . Однак, відповідач і це рішення суду не виконав, не повернув дочку матері. Після початку повномасштабної збройної агресії проти України, позивач просила відповідача віддати їй дочку, щоб для безпеки дітей вона могла виїхати з ними за межі України, але відповідач відмовив. Позивач стверджує, що відповідач переховує дитину, у зв`язку з чим 11 липня 2022 року було подано заяву в поліцію щодо встановлення місця перебування малолітньої ОСОБА_3 . У відповіді Оболонського УП ГУНП в м. Києві від 29 липня 2022 року вказано, що ОСОБА_1 з`явився до поліції та пояснив, що дитину він не переховує. Своїми діями відповідач позбавив доньку материнської турботи та роз`єднав дитину зі своїми братами, які наразі проживають з матір`ю (а.с. 2-8).

У жовтні 2022 року відповідач ОСОБА_1 подав заперечення щодо позовної заяви та вказав, що він належним чином виконував свої батьківські обов`язки як до, так і після розірвання шлюбу. Зазначав, що він не був зобов`язаний виконувати рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей з матір`ю, оскільки таке рішення є дорадчим. У 2018 року саме позивачка почала перешкоджати йому та дочці ОСОБА_3 у спілкуванні з сином ОСОБА_4 . З цього приводу відповідач звертався до поліції. Крім того, позивачка проявляла до доньки фізичне насильство. Потім відносини налагодились, і вони разом вирішили, що дітям краще проживати з відповідачем у м. Києві, оскільки відповідач має вільний робочий графік та більше можливостей.

Отже, у період з 01 серпня 2018 року до 23 лютого 2019 року діти проживали з відповідачем за домовленістю між сторонами. Позивачка ж влаштувалась на роботу на повний робочий день, дітей забирала рідко. З 23 лютого 2019 року позивачка уникала можливості для спілкування відповідача з сином під різними приводами, що зафіксовано поліцією з 01 квітня 2018 року по 05 квітня 2018 року. Після рішення суду від 26 жовтня 2021 року позивачка не почала налагоджувати спілкування з дочкою. Тільки після початку військових дій, позивач вийшла на зв`язок і запропонувала віддати їй дочку, щоб вони поїхали до Львівської області, але в цьому не було потреби, бо відповідач сам з дочкою туди збирався. Дочка продовжувала відвідувати навчання онлайн, та була атестована по закінченню навчального року (а.с. 122-124).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року вказаний позов задоволено повністю. Відібрано у ОСОБА_1 дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і повернуто її матері ОСОБА_2 . Допущено негайне виконання судового рішення в частині відібрання дитини і повернення матері. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 992,40 грн. (а.с. 185-192).

Не погодившись з рішенням районного суду, 07 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю (а.с. 198-202).

Апеляційну скаргу мотивував тим, що рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказував, що рішення суду мотивоване тим, що відповідач не виконав рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей з матір`ю та рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили. Звертав увагу на те, що виконавче провадження не було відкрито та не було вчинено жодних виконавчих дій, а тому невиконання рішення суду не може характеризувати відповідача негативно. Крім того, відповідач не чинить перешкод у спілкуванні доньки з матір`ю, а цілком підтримує таке спілкування без обмеження у часі.

Суд не взяв до уваги інформаційну довідку про роботу з психологом з неповнолітньою ОСОБА_3 , відповідно до якої дитина хоче спілкуватися з матір`ю та братом, але залишитися проживати з батьком. Бажання дитини є вирішальним у справі, тому має бути враховане. Крім того, судом не взято до уваги, що позивач вчиняла щодо доньки фізичне та психологічне насильство, що і зумовило бажання дитини проживати з батьком.

Звертав увагу на те, що позивач проживає у Фастівському районі Київської області в с. Тарасівка. При цьому, донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалий час з травня 2018 року проживає з батьком в м. Києві, де навчається у школі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін (а.с. 222-231).

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Позивач ОСОБА_2 заперечувала проти скарги і просила її відхилити. Начальник Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації Алла Бурлака подала клопотання, у якому просила розглядати справу у відсутності представника та покладалась на розсуд суду при вирішенні цієї справи (а.с. 218-219).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що висновком органу опіки і піклування та рішенням суду було визначено місце проживання дочки з матір`ю, які відповідач не виконав, тому з метою возз`єднання дочки з матір`ю та молодшим братиком, налагодження відносин між ними, є пропорційним втручання у право на повагу до сімейного життя та відібрання дочки у відповідача.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,з 17 липня 2010 року по 18 вересня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 46-47).

Сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 12, 19).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 14 липня 2017 року, ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_4 проживає у м. Вишгород, дочка ОСОБА_3 проживає з батьком у м. Києві, сім`я перебуває на утриманні батька ОСОБА_1 , створені необхідні умови для дітей, мати ОСОБА_2 добросовісно виконує батьківські обов`язки (а.с. 125).

В акті обстеження житлово-побутових умов від 22 травня 2018 року, здійсненим за заявою ОСОБА_2 для обстеження умов проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вказано, що ОСОБА_3 проживає з батьком. Після розірвання шлюбу батьки домовились спільно вирішувати питання, але мати почала порушувати договір. У листопаді 2017 року ОСОБА_3 повідомила батьку, що мати підіймає на неї руку. Приблизно три тижні тому ОСОБА_4 захворів на КІР, тому мати запропонувала забрати дочку, але на даний час дівчина відмовляється повертатись до матері (а.с. 126).

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов від 19 березня 2019 року ОСОБА_4 проживає з мамою, а ОСОБА_3 - з батьком та мама цікавиться успіхами дочки, знає проблеми дочки і намагається їх вирішувати, залучивши батька. Вказано за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 з мамою (а.с. 127).

Судовим наказом Оболонського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 25).

Відповідно до довідок від 15.03.2019, 18.03.2019 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 навчалась у Школі І-ІІІ ступенів № 225, відвідувала Дитячу школу мистецтв та займалась іноземною мовою.

Відповідно до інформаційної довідки про роботу з психологом від 15 травня 2019 року мати ОСОБА_2 зацікавлена в справах і планах дітей, намагається у всьому допомогти їм, вимагає від дітей хороших успіхів у всьому, слідкує за їх досягненнями (а.с. 38).

Відповідно до Інформаційної довідки про роботу з психологом ОСОБА_3 від 25 червня 2019 року, вказано, що зі слів дитини, після розлучення вона виявила бажання проживати з батьком та бабусею. З матір`ю і братом бачиться рідко, лише коли батьки можуть знайти спільну мову. Дівчинка хоче, щоб усі жили разом, але дуже сумує за братиком ОСОБА_4 . Конфлікти між батьками вплинули на психоемоційний стан дитини, при розмові про матір дитина замикається. Дитина хоче жити з батьком і братом, але не відмовляється від спілкування з матір`ю (а.с. 133-134).

Згідно з висновком Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 04 липня 2019 року рекомендовано визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з матір`ю (а.с. 22-24).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 13-17). Рішення не оскаржувалось і набрало законної сили.

Відповідно до довідки Школи І-ІІІ ступенів № 225 Оболонського району м. Києва від 14 червня 2022 року, ОСОБА_3 відвідувала школу. З 24 лютого 2022 року на платформах дистанційного навчання не з`являлась і на зв`язок не виходила. Класний керівник повідомила, що дитина з батьком знаходиться за межами області. Дитина атестована з усіх предметів за показниками до 24 лютого 2022 року (а.с. 31).

11 липня 2022 року адвокатом позивача до поліції подано заяву про встановлення місцезнаходження дитини ОСОБА_3 (а.с. 32-34).

Листом від 29 липня 2022 року Оболонським УП ГУНП в м. Києві повідомлено, що зі слів ОСОБА_1 , вони з дочкою після початку воєнних дій виїхали до Львова і там проживали. Матір не цікавилась дитиною і не телефонувала. Дитина атестована з усіх предметів. У спілкуванні матері з дитиною він не забороняє та не мав наміру її переховувати (а.с. 35).

Позивач ОСОБА_2 з 12 березня 2021 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (а.с. 21).

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов від 26 вересня 2022 року, ОСОБА_2 проживає у АДРЕСА_1 , разом з сином ОСОБА_4 , сином ОСОБА_6 та чоловіком ОСОБА_5 , в будинку забезпечені всі умови для належного виховання дітей (а.с. 106).

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 21 жовтня 2022 року, ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2 у двокімнатній квартирі, разом з батьком та бабусею, займає кімнату з бабусею. Стосунки доброзичливі, дитина повідомила, що тепло ставиться до обох батьків, але каже, що жити хоче з батьком і бабусею (а.с. 120).

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року було забезпечено позов у цій справі та зобов`язано ОСОБА_1 забезпечувати побачення та спілкування ОСОБА_2 з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи з 10.00 год. до 16.00 год. без присутності батька дитини у парках, скверах, розважальних закладах, спортивних майданчиках та інших об`єктах дитячої інфраструктури міста Києва. Зобов`язано ОСОБА_1 забезпечувати у понеділок, середу та п`ятницю кожного тижня з 18.45 год. до 19.15 год. контакт ОСОБА_2 з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» або програм «Zoom», «Skype».

Згідно актів від 24 вересня 2022 року, 01 жовтня 2022 року відповідач не виконує ухвалу суду про забезпечення позову (а.с. 107-108).

Згідно з інформаційною довідкою про роботу з психологом ОСОБА_3 від 29 листопада 2022 року, робота з сім`єю розпочалась в 2019 році за заявою ОСОБА_2 , на той момент в сім`ї відбувались постійні сварки, які супроводжувались побиттям один одного та викликами поліції. У 2022 році ОСОБА_3 проживає з батьком і бабусею, але від матері і молодшого брата не відмовляється. З матір`ю складні стосунки, між ними раніше були конфлікти, тому вона виявила бажання проживати з батьком. Дитина відчуває тривожність через те, що мати хоче забрати її до себе (а.с. 161).

Відповідно до висновку Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки і піклування від 27 грудня 2022 року, рекомендовано суду задовольнити позов ОСОБА_2 та відібрати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька та передати на постійне проживання матері (а.с. 156-160).

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 (чоловіка позивачки), він хоче, що неповнолітня ОСОБА_3 проживала з ними в сім`ї, для дитини в будинку підготовлена окрема кімната (а.с. 175).

У суді першої інстанції було з`ясовано думку малолітньої ОСОБА_3 . Вона повідомила, що проживає разом з батьком і бабусею. З матір`ю у неї колись був конфлікт, бо «мати піднімала на неї руку». Проте, вона хотіла би спілкуватись із матір`ю і молодшим братом, наприклад, поїхати до мами на вихідні, але проживати хоче з батьком. Щодо спільного проведення часу зазначила, що з батьком вони ходять по магазинах, а з бабусею дивляться фільми. Загалом, дитина не дуже охоче відповідала на запитання про матір, зазначила, що мати обманула батька, оскільки прийшла на побачення з нею без ОСОБА_4 .

Згідно з частинами першою, другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (частина перша статті 162 СК України).

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них

та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї

статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) та постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 127/30529/18-ц .

За змістом ст. 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проте доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері

створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток, відповідач не надав і судом не встановлено.

Крім того, судом встановлено і сторони цього не заперечували, що набравшим законної сили рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 13-17).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1 без згоди матері та всупереч набравшому законної сили рішенню Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року, яким визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 разом із матір`ю, залишив доньку проживати у себе, чим самочинно змінив місце її проживання, добровільно повернути дитину матері відповідач не бажає, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 19 травня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова