Справа № 461/3436/23
Провадження № 4-с/461/17/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2023 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Кротової О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ігнат Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького Володимира Васильовича,

в с т а н о в и в:

Заявниця ОСОБА_1 08.05.2023 звернулась в суд із скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В.В. в ході виконавчого провадження з примусового виконання постанови Львівського апеляційного суду від 09.11.2022 щодо стягнення з неї на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування скарги покликається на те, що приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицький В.В. не надав документи, які підтверджують його повноваження, зокрема копію витягу з ЄДР про свою діяльність, копію ліцензії на право ведення виконавчих дій, копію довіреності від юридичної особи на право ведення виконавчих дій, копію диплома про вищу освіту, а його покликання на виконавчий округ Івано-Франківської області, функції якого може виконувати лише Державна виконавча служба Івано-Франківської області, є протиправними, оскільки така припинила свою діяльність, тобто втратила свою процесуальну дієздатність. Також вказує, що їй приватним виконавцем не було направлено рекомендованим поштовим відправленням, як стороні виконавчого провадження, на адресу, зазначену у виконавчому документі АДРЕСА_1 , документи виконавчого провадження. Окрім цього, приватним виконавцем неправомірно 10 квітня 2023 року накладено арешт на розрахунковий рахунок приватного підприємця ОСОБА_1 , відкритий у АТ КБ «ПриватБанк», а саме майже за місяць до моменту письмового належного повідомлення про виконавче провадження, тим самим приватний виконавець наніс їй збитки за втрачений час та енергію людини. Таким чином, заявниця ОСОБА_1 вважає, що описані дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В.В. слід визнати протиправними.

Від представника стягувача АТ «Ідея Банк» - Пилат Т.І. 15.05.2023 надійшли заперечення на скаргу, у яких просив відмовити у задоволенні такої за безпідставністю. У своїх запереченнях надав спростування тверджень заявниці ОСОБА_1 щодо повноважень приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В.В.

Приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицький Володимир Васильович 17.05.2023 подав до суду заперечення на скаргу, у яких просив відмовити у її задоволенні з таких підстав. На його виконанні перебуває виконавче провадження №71509902 з виконання виконавчого листа №461/580/21, виданого 16.03.2023 Галицьким районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором №Z06.00106.004752309 від 04.01.2019 в розмірі 26 947,65 грн. Згідно з постановою від 07.04.2023 відкрито виконавче провадження. Вказану постанову про відкриття виконавчого провадження боржнику було надіслано рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому листі, що підтверджується списком 599 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів від 07.04.2023. Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження боржнику було направлено пам`ятку про її права та обов`язки, а також виклик на 14.04.2023 о 14.00 год до приватного виконавця з приводу виконання рішення суду. Однак, боржник ОСОБА_1 на виклик приватного виконавця не з`явилась, не надала декларацію про доходи та майно, що подається відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а також не надала пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа з повідомленням про заходи, які вживаються з метою його виконання, а також інших відомостей про її доходи та майно, в тому числі щодо коштів на рахунках банківських установ. Таким чином, у відповідності до ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», боржник ОСОБА_1 вважається повідомленою про початок примусового виконання рішення, оскільки їй надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Постановою про арешт коштів боржника від 10.04.2023 накладено арешт на кошти боржника в межах суми стягнення, з врахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження. 24.04.2023 до приватного виконавця від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поступило повідомлення-оферта про взаємодію, на що їм рекомендованим листом від 01.05.2023 надано відповідь на повідомлення-оферту про взаємодію. Отже, боржник ОСОБА_1 належним чином повідомлена про початок примусового виконання рішення суду і її твердження у скарзі про неповідомлення та ненаправлення матеріалів виконавчого провадження не заслуговують на увагу. Окрім цього, приватний виконавець вказав, що у скарзі боржником не зазначено які саме її права порушені, а відтак задоволення даної скарги не поновить її порушені права, оскільки така не просить скасувати дії виконавця або ж зобов`язати вчинити дії для їх відновлення. Вважає, що звернення із вказаною скаргою є зловживанням процесуальними правами, яка не усуває порушення та не поновлює порушеного права заявника, як цього вимагає порядок судового контролю за виконанням судових рішень. До своїх заперечень приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицький В.В. долучив матеріали виконавчого провадження, на які покликається.

Учасники справи у судове засідання 17.05.2023 не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду такої.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги та з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України вказано, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ЦПК України, а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Так, частинами першою, другою статті 18 ЦПК України та частинами другою, четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Отже, забезпечення виконання судових рішень покладається, у тому числі, на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

На важливість належного виконання судових рішень неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Конституційний Суд України у рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) вказав, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 пункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статті 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40). У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, рішення суду обов`язкові до виконання та державний чи приватний виконавець зобов`язаний вживати передбачені законом заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається з матеріалів скарги та встановлено судом, Львівським апеляційним судом від 09.11.2022, скасовано рішення Галицького районного суду м.Львова від 11.11.2021 та ухвалено постанову, якою позовні вимоги Акціонерного товариства «Ідея Банк» задоволено частково, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №Z06.00106.004752309 від 04.01.2019 в розмірі 26 947,65 грн, а також 188,98 грн судового збору.

На виконання вказаного рішення, Галицьким районним судом м.Львова 16.03.2023 видано виконавчий лист №461/580/21. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького Володимира Васильовича від 07.04.2023 відкрито виконавче провадження №71509902 з примусового виконання виконавчого листа №461/580/21.

Частиною 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, наданих приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицьким В.В., на адресу стягувача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , зазначену у виконавчому документі, скеровано постанову про відкриття виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням разом із пам`яткою про її права та обов`язки, а також виклик на 14.04.2023 о 14.00 год до приватного виконавця з приводу виконання рішення суду.

Разом з тим, на зазначену у виклику дату та час боржник ОСОБА_1 не з`явилась.

Відповідно до ч.7 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти/електронні гроші боржника.

Також на підставі ч. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Згідно з частиною другою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

У відповідності до наведених вище норм, приватним виконавцем Витвицьким В.В. винесено постанову від 10.04.2023 про арешт коштів боржника, зокрема, накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 . Згідно з вказаною постановою, арешт на кошти боржника накладено в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 29 843 грн 33 коп.

Частиною 3 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

З наведених норм права вбачається, що під час вчинення виконавчих дій, виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено. Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч. 3 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19-ц.

З огляду на наведене, оскільки приватному виконавцю Витвицькому В.В. в ході даного виконавчого провадження, не було повідомлено ні банківською установою, ні боржником із документальним підтвердженням щодо накладення арешту на рахунок із спеціальним режимом використання, або на кошти, звернення стягнення на які заборонено законом, відтак він діяв при винесенні постанови про арешт коштів боржника відповідно до закону та в межах своїх повноважень.

Окрім цього, у скарзі ОСОБА_1 вказує щодо бездіяльності приватного виконавця, яка полягає у ненаправленні їй на адресу, зазначену у виконавчому документів, матеріалів виконавчого провадження, а також ненадання їй документів, які підтверджують його повноваження на здійснення примусового виконання рішення суду.

Разом з тим, такі покликання не заслуговують на увагу, оскільки приватний виконавець не мав визначених законом підстав для направлення боржнику ОСОБА_1 усіх матеріалів виконавчого провадження рекомендованим поштовим направлення, так як направлення таких простим поштовим відправленням, не може вважатися протиправною бездіяльністю. Такі дії виконавця узгоджуються із нормами статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» та спростовуються долученими приватним виконавцем матеріалами виконавчого провадження, згідно з якими постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена боржнику рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому листі, що підтверджується списком 599 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів від 07.04.2023.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Покликання у скарзі ОСОБА_1 на те, що приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицький В.В. здійснює свою діяльність за відсутності повноважень на здійснення такої діяльності, а також ненадання їй, як стороні виконавчого провадження підтверджуючих документів, спростовується даними, які містяться у відкритому доступі на сайті Міністерства юстиції України у розділі «Єдиний реєстр приватних виконавців України», згідно з якими ОСОБА_3 здійснює діяльність у виконавчому округу Івано-Франківської області, рішення про надання права на здійснення діяльності від 24.05.2017, дата внесення до реєстру 19.09.2017, стан діє, номер посвідчення 0016, адреса офісу: м.Івано-Франківськ, вул. Чорновола, 4, офіс 2.

Також при розгляді даної скарги суд зауважує, що заявницею ОСОБА_1 у скарзі не зазначено, а також не підтверджено належними доказами якими саме рішеннями, діями чи бездіяльністю приватним виконавцем порушено її права та свободи, за захистом яких вона була змушена звернутись в суд.

Частинами 2, 3 статті 451 ЦПК України встановлено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З врахуванням вищенаведених норм та встановлених обставин справи, розглядаючи скаргу, судом не встановлено обґрунтованості такої щодо протиправності дій та бездіяльності приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В.В., відтак у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 259-261, 447, 450, 451 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького Володимира Васильовича відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя О.Б.Кротова