Номер провадження: 22-ц/813/1236/23
Справа № 522/7642/19
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

06 травня 2019 року Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення 102, загальною площею 1648,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 31.03.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задєсєнець О.О. та зареєстрованого за реєстровим № 135, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; Виключити запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 29152784 від 07.04.2016 року 16:21:15, приватний нотаріус Задєсєнець Олена Олександрівна, Одеський міський нотаріальний округу, Одеська область.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_1 укладено без мети настання відповідних правових наслідків.

На думку позивача, ОСОБА_1 уклав спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна з метою уникнення звернення стягнення на належне йому майно в рахунок погашення заборгованості перед позивачем.

Крім того, позивачем вказано, що ОСОБА_1 на час укладення спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна був обізнаний про наявність судового спору про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, за яким могло відбутись звернення стягнення на належне йому майно в рахунок погашення заборгованості перед позивачем.

Позивач вважав, що спірним правочином порушено його законні очікування, а відтак договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року в задоволенні позовної заяви ПАТ «МТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення 102, загальною площею 1648,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого 31.03.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задєсєнець О.О. та зареєстрованого за реєстровим № 135, та про виключення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 29152784 від 07.04.2016 року 16:21:15, приватний нотаріус Задєсєнець О.О., Одеський міський нотаріальний округ, Одеська область, відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ПАТ «МТБ Банк» просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що укладення боржником ОСОБА_1 договору купівлі-продажу належного йому нерухомого майна з ОСОБА_2 в період, коли було розпочате судове провадження про стягнення боргу на користь банку, дозволяє класифікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, оскільки такий договір купівлі-продажу порушує майнові інтереси кредитора і був направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 31 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення 102, загальною площею 1648,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 31.03.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задєсєнець О.О. та зареєстрований за реєстровим № 135.

Умови договору сторонами були виконані повністю, тобто ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняв грошову суму у розмірі 1 994 422,00 грн. за продаж вищевказаного нежитлового приміщення, а 07 квітня 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення 102, загальною площею 1648,1 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що 21 березня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Прексім Д», публічним акціонерним товариством «Марфін Банк» (правонаступником якого являється публічне акціонерне товариство «МТБ Банк») та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 3860-СО, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2698/OF від 21 березня 2008 року, укладеним між публічним акціонерним товариством «Марфін Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Прексім Д».

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2015 року по справі № 522/13336/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (код 21650966) суму заборгованості за кредитним договором 881 838,65 доларів США та 32 245,52 грн., з яких заборгованість за наданим кредитом у сумі 830 800 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом у сумі 51 038,65 доларів США, заборгованість по пені за несплату основного боргу у сумі 19 062,35 грн., заборгованість по пені за несплату процентів у сумі 13 183,17 грн. та судовий збір в сумі 3 441,00 грн.

Постановою головного державного виконавця Кравець О.В. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 12 травня 2015 року було відкрито виконавче провадження № 47476041 з примусового виконання виконавчого листа № 522/13336/13-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 01 квітня 2015 року.

30 грудня 2015 року головний державний виконавець Кравець О.В. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області повернув публічному акціонерному товариству «Марфін Банк» виконавчий лист № 522/13336/13-ц й завершив виконавче провадження № 47476041, у зв`язку тим, що публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» не здійснило авансування витрат на проведення виконавчих дій.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2016 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 23 січня 2015 року по справі № 522/13336/13-ц й скасовано зазначене заочне рішення.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2017 року по справі № 522/13336/13-ц позов Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (код 21650966) суму заборгованості за кредитним договором 881 838,65 доларів США та 32 245,52 грн., з яких заборгованість за наданим кредитом у сумі 830 800 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом у сумі 51 038,65 доларів США, заборгованість по пені за несплату основного боргу у сумі 19 062,35 грн., заборгованість по пені за несплату процентів у сумі 13 183,17 грн. та судовий збір в сумі 3 441,00 грн.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на момент вчинення оспорюваного правочину обтяження на майно, що є його предметом, були відсутні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного судочинства є свобода договору.

Згідно із ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України одним із юридичних фактів, який є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином (різновидом яких є договори) є дії особи, безпосередньо спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов`язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин.

Двосторонній правочин - це погоджена дія двох сторін, спрямована на встановлення, зміну, припинення тощо цивільних правовідносин. Двосторонні правочини є договорами, для яких характерне узгодження волевиявлення двох сторін.

Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин суперечить вимогам чинного законодавства й, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним.

Суд першої інстанції вмотивовано не взяв до уваги посилання позивача на фіктивність спірного договору внаслідок його спрямованості на ухилення ОСОБА_1 від звернення стягнення на належне йому майно, з огляду на наступне.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ч. 1 ст. 234 ЦК України).

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічну правову позицію висловила й Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі№ 369/11268/16-ц.

Позивач не надав до суду доказів ненастання правових наслідків, що випливають зі змісту спірного правочину, чи настання інших правових наслідків, аніж передбачені спірним договором купівлі-продажу. Також позивач не надав до суду доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_2 умислу щодо ненастання правових наслідків, що випливають зі змісту спірного правочину, чи настання інших правових наслідків, аніж передбачені спірним договором купівлі-продажу. Позивач також не довів наявність між відповідачами родинних зв`язків чи, принаймні, обізнаність ОСОБА_2 на момент вчинення спірного правочину про майнові претензії позивача до ОСОБА_1 та наявність відповідного судового спору.

На спростування наведених доводів позивача ОСОБА_2 надала до суду докази понесення безпосередньо нею витрат на утримання обумовленого спірним правочином нерухомого майна, а також докази його використання у господарській діяльності ОСОБА_2 .

Відтак позивачем не доведено, ОСОБА_2 спростовано, а судом першої інстанції не встановлено відповідність спірного договору купівлі-продажу ознакам фіктивності правочину.

Суд першої інстанції правильно не погодмвся з посиланнями ОСОБА_2 на відсутність предмета спору по даній справі, однак дійшов вмотивованого висновку, що зазначений у позовній заяві цивільний інтерес позивача не підлягає захисту у обраний позивачем спосіб, внаслідок його невідповідності загальним засадам цивільного законодавства.

Так, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право на захист є складовою частиною самого суб`єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов`язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому позивач повинен довести (а суд - встановити), що саме позивачу належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких він звернувся до суду.

Заінтересованість позивача повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки саме для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання

Аналогічну правову позицію висловив й Верховний Суд в постанові від 20 лютого 2019 року по справі № 522/3665/17.

Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що цивільний інтерес позивача полягає у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості, а визнання спірного правочину недійсним не вичерпує неврегульовані питання між позивачем та ОСОБА_1 .

Оскільки позивач визнав, що його майновий спір з ОСОБА_1 вже вирішено у судовому порядку (рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2017 року по справі №522/13336/13-ц), неврегульовані питання щодо виконання відповідного судового рішення підлягають вирішенню в порядку та у спосіб, що визначені Розділом VI ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

Суд також правильного дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог внаслідок їх невідповідності вимогам ч.ч. 2 та 3 ст. 13 Цивільного кодексу України.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Господарського суду Одеської області від 25 лютого 2014 року по справі №916/3625/13, яке набрало законної сили 07 березня 2014 року, позовну заяву публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» задоволено повністю: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕКСІМ Д» на користь публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором №2698/OF від 21.03.2008 у сумі 881 838,65 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26 грудня 2013 року становить 7 048 536 грн. 33 коп. та 32 245 грн. 52 коп., з яких заборгованість за наданим кредитом у сумі 830 800 дол. США, що за курсом НБУ станом на 26 грудня 2013 року становить 6 640 584 грн. 40 коп., заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом у сумі 51 038,65 дол. США, що за курсом НБУ станом на 26.12.2013 р. становить 407 951 грн. 93 коп., заборгованість по пені за несплату основного боргу у сумі 19 062 грн. 35 коп., заборгованість по пені за несплату процентів у сумі 13 183 грн. 17 коп., витрати по сплаті судового збору у сумі 68 820 грн.

Враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26.11.2014 (справа № 6-75цс14), від 03.02.2016 (справа № 6-2017цс15) та від 06.06.2016 (справа № 6-1199цс16), про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Таким чином, обумовлені договором поруки №3860-СО від 21 березня 2008 року зобов`язання ОСОБА_1 перед позивачем, яким забезпечувались майнові вимоги позивача до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕКСІМ Д» за кредитним договором № 2698/OF від 21 березня 2008 року, припинились в момент набрання рішенням Господарського суду Одеської області від 25 лютого 2014 року по справі №916/3625/13 законної сили, тобто 07 березня 2014 року.

Крім того, судом першої інстанції правильно встановлено, що обумовлені кредитним договором № 2698/OF від 21 березня 2008 року майнові зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕКСІМ Д» було забезпечено іпотекою, предметом якої являлась земельна ділянка площею 2.20 га, кадастровий номер :01:002:0129, що належала товариству з обмеженою відповідальністю «ПРЕКСІМ Д» на праві власності і знаходиться за адресою: масив № НОМЕР_2 , ділянка № НОМЕР_3 , Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області. З метою стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕКСІМ Д» обумовленої кредитним договором № 2698/OF від 21 березня 2008 року заборгованості, позивач звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення 28 лютого 2017 року реєстрації за позивачем права власності на зазначену вище земельну ділянку.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що діяла станом на набуття позивачем права власності на зазначену вище земельну ділянку), після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Правові наслідки завершення позасудового врегулювання визначає й Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від д 17.03.2020 у справі № 916/3146/17 (провадження № 12-15гс20):

У постанові від 13 лютого 2019 року у справі №759/6703/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що згідно зі змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням. Враховуючи, що іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову про припинення договору поруки, який позивач уклав з банком, як додаткове забезпечення зобов`язань за кредитним договором.

У постановах від 27 лютого 2019 року у справі №643/18466/15-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 та від 17 квітня 2019 року у справі №204/7148/16ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовів про стягнення кредитної заборгованості (позики) з тих підстав, що позивачі у позасудовому порядку звернули стягнення на предмет іпотеки, тоді як статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора іпотекодержателя.

Таким чином, обумовлені договором поруки № 3860-СО від 21 березня 2008 року зобов`язання ОСОБА_1 перед позивачем, яким забезпечувались майнові вимоги позивача до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕКСІМ Д» за кредитним договором № 2698/OF від 21 березня 2008 року, як власне й зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕКСІМ Д» перед позивачем за кредитним договором № 2698/OF від 21 березня 2008 року припинились в момент реєстрації позивачем права власності на предмет іпотеки наведену вище земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Колегією суддів встановлено, що:

1)між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 немає жодних доведених зв`язків поза укладенням договору;

2)ціна договору (1 994 422 грн) відповідає ринковим умовам;

3)наявність оплати на користь ОСОБА_1 у розмірі, погодженому сторонами правочину, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 31.03.2016 (т.1, а.с. 63), сплата ОСОБА_1 необхідних податків, які пов`язані із вчинення договору купівлі-продажу (т. 1, а.с. 61-62);

4)ОСОБА_2 утримує придбане майно, що підтверджується: договором на ПЕВ від 01.04.2016 між Житловим управлінням фірми «Ренесанс» ЛТД-92 та ОСОБА_3 (т. 3, а.с. 19); оплатою комунальних послуг щодо спірного нежитлового приміщення, яка здійснювалась також і до подання позову у цій справі, (т. 3, а.с. 22-54); здає спірне нежитлове приміщення в оренду (т. 3, а.с. 55-69) та отримує відповідну оплату за оренду.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 придбавши спірне нежитлове приміщення діє як власник, тобто володіє, користується та розпоряджається власним майном.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає ознак фраудиторного правочину.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 листопада 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк