03.05.2023 Єдиний унікальний номер 205/2312/22
Справа №205/2312/22
РІШЕННЯ

іменем України

03 травня 2023 року

Ленінський районний суд м.Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу №205/2312/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю-

ВСТАНОВИВ:

27.04.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 27,5 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами особистою приватною власністю.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.08.1978 року. У вересні 1998 року шлюбні відносини було припинено, що підтверджується судовим рішенням про розірвання шлюб від 17.05.2000 року. 19.04.1999 року позивач придбав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано 15.06.1999 року.

Під час укладання договору купівлі-продажу будинку сторони спільно не проживали, не мали спільного бюджету. Кошти на придбання будинку надали батьки позивача. Так, 09.04.1999 року вони продали 2/3 частини власного будинку, щоб придбати житло для позивача та його батька.

На підставі викладеного позивач просить визнати житловий будинок АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.05.2022 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження.

04.07.2022 року від відповідача надійшов відзив, в якому ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову, оскільки право позивача не порушено, з часу розірвання шлюбу відповідач не претендувала та не порушувала майнових прав позивача. Спірне майно позивач купував без згоди відповідача. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову.

23.01.2023 року від позивача надійшли пояснення, в яких зазначено, що 31.03.2021 року між сторонами виник спір щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Так, відповідач заявила, що частина спірного будинку належить їй, оскільки майно придбано в період шлюбу, та запропонувала обмін частини будинку на частину квартири, яка належить позивачу та в якій проживає відповідач.

03.05.2023 року від відповідача надійшли пояснення, в яких зазначила, що на час розлучення між сторонами існувала домовленість, що позивач переоформить на відповідача свою частку квартири, в якій залишилась проживати ОСОБА_2 з дітьми, а відповідач не матиме претензій щодо будинку. Однак, в подальшому позивач відмовився від такої домовленості та запропонував відповідачу викупити його частку у квартирі, з чим остання не погоджується. Оскільки між сторонами відсутній спір щодо будинку, а є спір щодо частини квартири, право позивача не порушено, тому просить відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Лукаш Л.О. позов підтримала, просила задовольнити.

У судовому засіданні відповідач та її представник ОСОБА_3 проти позову заперечували, просили в його задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні та здобуті докази у їх сукупності, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2000 року по справі 2-1801/2000 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу шлюб між сторонами розірвано (а.с.5).

Відповідно до вказаного рішення встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 12.08.1978 року та припинили шлюбні відносини, ведення спільного господарства, сумісне проживання з вересня 1998 року та більше їх не відновлювали, так як чоловік створив нову сім`ю з іншою жінкою.

19.04.1999 року позивач придбав на Придніпровській товарній біржі домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці 443 кв.м., яке складається з: жилого будинку А-1, житловою площею 27,5 кв.м., літньої кухні Б, сараю В, сараю Г, вбиральні Д, мощення І, водо колонки №5, огорожі №1-4, яма - №6 (а.с.7-8).

Право власності на домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_1 15.06.1999 року (а.с.7).

Позивач, обґрунтовуючи належність спірного домоволодіння йому на праві особистої приватної власності, зазначив, що кошти на його придбання надав батько. На підтвердження зазначеного надав договір купівлі-продажу 2/3 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтвердила, що на час придбання позивачем спірного будинку сторони разом не мешкали, відповідач позичала свекрусі грошові кошти на придбання будинку, які остання повернула. ОСОБА_2 в судовому засіданні повідомила, що їй відомо, що ОСОБА_1 придбав спірний будинок за кошти своїх батьків, та відповідач не претендує на будинок позивача.

З наведено вбачається, що між сторонами виник спір щодо нерухомого майна, придбаного в 1999 році під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Згідно зі ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на час придбання спірного майна, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Статтею 57 СК України розширено поняття майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Так, відповідно до п. 3 вказаної норми закону майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 6 ст. 57 СК України встановлено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Як встановлено в судовому засіданні, у вересня 1998 року сторони повністю припинили фактичні шлюбні відносини, ведення спільного господарства, тобто на час придбання спірного будинку спільного бюджету не мали. Також сторонами визнано, що спірний будинок придбано за кошти батьків позивача.

Враховуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, яка обґрунтована тим, що шлюб між сторонами розірвано у 2000 році, тому позивач, звертаючись з даним позовом через 20 років пропустив строк позовної давності.

Позивач надав заперечення на заяву відповідача про застосування строку позовної давності. Заперечення обґрунтовані тим, що після розірвання шлюбу між сторонами був відсутній спір щодо будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . З березня 2021 року відповідач висунула вимогу про передачу їй частини квартири, де вона проживає, в обмін на укладення у нотаріуса угоди про поділ будинку. Таким чином, спір щодо майна виник лише в березні 2021 року.

Згідно зі статтями 9-11 Кодексу про шлюб та сім`ю України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. У випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом. У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

З аналізу положень СК України та ЦК України вбачається, що строк позовної давності в даному випадку триває три роки та починає перебіг з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Таким чином, оскільки після розірвання шлюбу між сторонами спору щодо домоволодіння не було, а спір, як вбачається з матеріалів справи, виник у 2021 році, позивач не пропустив строк позовної давності, звернувшись з даним позовом 27.04.2022 року.

На підставі викладеного в сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 27,5 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: Б-літня кухня, В-сарай, Т-сарай, Д-вбиральня, I-мощення, №5-водоколонка, № 1-4-огорожа, №6-яма зливна, особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Враховуючи предмет позову та обставини справ, суд доходить висновку, що судові витрати позивача слід покласти на нього.

На підставі викладеного, керуючись с ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст.ст. 57 СК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 80, 81, 265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю-задовольнити.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_3 .Дніпрі особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г.Остапенко