Справа № 201/1020/22
Провадження № 2/175/257/22
РІШЕННЯ

Іменем України

21 листопада 2023 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Бойко О.М.

при секретареві Бабко-Малій В.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Собко С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за уточненим позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості.

Позивач в особі представника ОСОБА_3 , у лютому 2022 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, матеріали позовної заяви були переданні за підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Згідно автоматизованого розподілу справ між суддями, зазначений позов було розподілено до провадження судді Новік Л.М.

На підставі розпорядження Керівника апарату суду Неклеси О.В. №33/23 від 23.03.2023 року матеріали цивільної справи було повторно перерозподілено за допомогою автоматизованої системи «Д-3» та справу було розподілено до провадження судді Бойко О.М.

В уточненій позовній заяві представник позивача ОСОБА_4 просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) заборгованість за кредитним договором DNR0GK00000420 від 21.07.2008 року у розмірі 2 846,44 доларів США як 3% річних від простроченої суми та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 21.07.2008 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 , укладено кредитний договір № DNR0GK00000420.

Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов?язався надати Відповідачу кредит у розмірі 39215,69 Доларів США на термін до 21.07.2013 року, а Відповідач зобов?язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № DNR0GK. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, Відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав.

25.10.2013 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки Відповідача.

19.03.2014 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, позивач вважає, що винесення рішення Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 19.03.2014 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19.03.2014 року не виконано боржником.

Сума заборгованості за тілом кредиту станом на 10.12.2017 року становить у розмірі 37 068,44 доларів США, та яка у подальшому змінюється по періодам, які зазначені у розрахунку заборгованості та станом на 05.01.2022 року становить 37 036,25 доларів США.

Оскільки, з Відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернено стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19.03.2014 року, тобто за період з 21.07.2008 року по 15.10.2013 року, то за період після подання позовної заяви від 25.10.2013 року, з 10.12.2017 року по 05.01.2022 року Відповідач має заборгованість у розмірі 2 846,44 доларів США, яка складається з 3% річних від простроченої суми.

Представник позивача Коробков С.М. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засіданні не з`явився, відзиву не надав.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні, оскільки сплинув строк позовної давності із зверненням до суду, а також, що до суду позивачем не було надано жодного належного доказу та підтвердження того, що позивач здійснював дії щодо виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2014 року.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 21.07.2008 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 , укладено кредитний договір № DNR0GK00000420.

Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов?язався надати Відповідачу кредит у розмірі 39215,69 Доларів США на термін до 21.07.2013 року, а Відповідач зобов?язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № DNR0GK. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, Відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав.

25.10.2013 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки Відповідача.

19.03.2014 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було винесено рішення, яким було вирішено:

«… Позовні вимоги Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , про звернення стягнення, - задовольнити у повному обсязі.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNR0GK00000420 від 21 липня 2008 року у розмірі 1 129 069 грн. 22 коп., що в еквіваленті становить 141 310,29 доларів США, - звернути стягнення на будинок загальною площею 73,2 кв.м. житловою площею 17 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNR0GK00000420 від 21 липня 2008 року) Публічним Акціонерним Товариством Комерційний Банк «ПриватБанк»(49094 місто Дніпропетровськ вулиця Набережна Перемоги, буд. №50, ) з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування з можливістю здійснення Публічним Акціонерним Товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселити ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку (предмет іпотеки) АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 3 441 грн. …».

Проте, позивач зазначає, що рішення суду від 19.03.2014 року не виконувалось відповідачем, а тому в нього збереглась заборгованість у вигляді 2 846,44 доларів США як 3% річних від простроченої суми за період з 10.12.2017 року по 05.01.2022 року.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, Позивач АТ КБ «Приватбанк» вже здійснив вищезазначені вимоги законодавства по стягненню заборгованості за кредитним договором DNR0GK00000420 від 21.07.2008, та звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у 2013 році із позовними вимогами до боржника ОСОБА_2 , та за відповідним позовом отримав Рішення суду від 19 березня 2014 року, в якому позовні вимоги були задоволенні.

Такого самого висновку дійшов і Верховний Суд в Постанові від 15.11.2023 року у справі 2-2062/10. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, а також постановах від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Також, суддя додатково звертає увагу, що до суду, протягом всього розгляду справи не було надано підтвердження, що позивач АТ КБ «Приватбанк» здійснював дії, щодо виконання Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2014 року, або ж неможливість його виконання.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо стверджень представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 , про необхідність застосування строків позовної давності, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. the United Kingdom» («Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»), пункт 51).

У постанові від 27 червня 2018 року в справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо».

Проте, слід також зазначити, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з підстав необґрунтованості позову.

Аналогічний висновок встановлено у Постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі № 509/3589/16-ц та роз`ясненнях Касаційного Цивільного Суду Верховного суду від 30 жовтня 2020 року.

Тобто, враховуючи, що судом встановленні інші обставини за яких позовні вимоги не підлягають задоволенню, то суд не може задовольнити клопотання представника відповідача, щодо застосування строків позовної давності.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази та посилання на докази, вислухавши доводи представників сторін по справі, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з огляду на їх необґрунтованість.

Витрати по сплаті судового збору залишити за рахунок позивача.

На підставі ст.ст. 253, 256, 263, 267, 525, 611, 1050 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 13, 19, 76, 80, 81, 82, 89, 263 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позовних вимогах Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Бойко