КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/4247/23 Головуючий у суді І інстанції: Марфіна Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенко Д.Р., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою адвоката Слизченка Володимира Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив суд розірвати шлюб укладений між сторонами у справі. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 24.08.1990 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. Спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння та різні характери, втрати кохання, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, шлюбні відносини між сторонами припинено, проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Позивач вважає подальше спільне життя, збереження шлюбу та примирення неможливим, а також зазначає, що подальше перебування у зареєстрованому шлюбі суперечить її інтересам.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року задоволено позов.

Розірвано шлюб укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 24 серпня 1990 року Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №4418.

13.06.2023 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.05.2023 року у справі №755/4247/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, у якій представник просить переглянути відповідне рішення, скасувати його та призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Заява обгрунтована тим, що відповідачка про існування зазначеного рішення дізналась випадково 06.06.2023 року з Єдиного державного реєстру судових рішень і звертається до суду із заявою про перегляд заочного рішення в межах процесуальних строків визначених ЦПК України. Відповідачка не з`явилась в судове засідання та не подала відзиву на позовну заяву з поважних причин, оскільки не знала про існування судового процесу і не була повідомлена про дату проведення судового засідання. Крім того, відповідачка з жовтня 2022 року тимчасово проживає за кордоном, а позивач не повідомив суд про фактичне місце проживання відповідача. Відповідачка завжди знала і вірила, що вони з позивачем перебувають у шлюбі і в них все добре. На теперішній час між сторонами тривають нормальні відносини, подружжя намагається налагодити спільне життя і жодних підстав для розірвання шлюбу у суду не було. Відповідачка вважає, що необхідно вжити заходів для примирення сторін, оскільки подружжя протягом тривалого часу перебуває у шлюбі, конфліктів між ними не існувало, тому слід надати подружжю час для примирення та збереження шлюбу. Судом при ухвалення заочного рішення не було встановлено справжньої правової природи взаємовідносин сторін.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, адвокат Слизченко Володимир Володимирович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.05.2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте за неправильного застосування норм матеріального права та процесуального права та у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також ненаданні мотивованої оцінки кожному аргументу, наведеному відповідачем щодо наявності підстав для надання терміну для примирення подружжя, порушеннями при дослідженні та наданні оцінки доказам, що в свою чергу є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував на те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення мав би дійти висновку про надання строку для примирення та у зв`язку з цим зупинити провадження по справі, з урахуванням заперечення ОСОБА_1 та її бажання зберегти сім`ю.

Відповідачка вважає, що необхідно вжити заходів щодо примирення подружжя, оскільки сторони протягом тривалого часу перебувають у шлюбі (з 1990 року), конфлікту, як такого між сторонами ніколи не існувало, а тому слід надати час для примирення та збереження шлюбу.

З урахуванням викладеного відповідачка вважає, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу не підлягає задоволенню, принаймні до закінчення терміну (6 місяців) наданого судом для збереження подружжя.

Відзив у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, разом не проживають, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 36, 51 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Відповідно до частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до статті 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Встановлено, що сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24.08.1990 року, який зареєстрований Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис 4418. (а.с. 4а).

Позивач в позовній заяві зазначав, що протягом тривалого часу життя з відповідачкою погіршилось, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, втрачено почуття любові. Позивач та відповідачка разом не проживають близько 18 років. Спільного господарства не ведуть, сімейного життя, шлюбних стосунків не підтримують.

За словами позивача, вони з відповідачкою мають різне бачення ролі чоловіка та дружини в сім`ї, а тому наразі подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає.

Також позивач зазначав, що спільних неповнолітніх дітей у позивача та відповідачки немає. Вказував, що перебування в даному шлюбі суперечить власним моральним принципам та інтересам, а рішення про розірвання шлюбу є остаточним.

В позовній заяві позивач також зазначав, що будь-які примирення у свій час не дали бажаних результатів, а тому позивач заперечує подальше примирення, адже втрачена моральна основа шлюбу.

Встановлено, що відповідач в апеляційній скарзі посилається на своє бажання помиритися з позивачем. Разом з цим, відповідачем не подано до суду клопотання про надання строку для примирення та зупинення провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу в рамках принципу диспозитивності, а тому за відсутності клопотання, не може вирішувати питання примирення у разі відсутності належно оформленого у відповідності до ЦПК України клопотання.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку задовольняючи позовні вимоги, оскільки протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач немає. А відтак перебування позивачки в шлюбі з відповідачем порушує права позивача та впливає на його інтереси.

Доводи апеляційної скарги про те, що суди повинні використовувати надану законом можливість вживати заходів для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.05.2019 у справі №442/6319/16-ц.

За змістом норм СК України заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що необхідно вжити заходи щодо примирення подружжя, оскільки сторони протягом тривалого часу перебувають у шлюбі (з 1990 року), суд апеляційної інстанції відхиляє, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позов було подано до суду першої інстанції 28 березня 2023 року.

З заяви відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.05.2023 року встановлено, що про існування вказаного рішення відповідачка випадково дізналась з Єдиного державного реєстру судових рішень 06.06.2023 року. Також в заяві зазначено, що між сторонами тривають нормальні відносини, вони намагаються налагодити їх спільне життя.

З апеляційною скаргою на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.05.2023 року відповідачка звернулась до Київського апеляційного суду 02.08.2023 року.

Відповідно до ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

Враховуючи те, що відповідачка фактично дізналась про заявлені позовні вимоги позивача щодо розірвання шлюбу 06.06.2023 року, як наслідок дозволяло сторонам, в разі виявлення бажання досягнути згоди та примирення для подальшого існування сім`ї (протягом передбаченого законом строку - 6 місяців), однак під час апеляційного перегляду справи, до суду апеляційної інстанції не надходили клопотання про залишення позову без розгляду або відмови від позовних вимог, з урахуванням досягнення сторонами примирення. Тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що сторони дій спрямованих на примирення не вживали, що є свідченням того, що подальше збереження вказаного шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

Крім того суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що позивач заперечував проти надання строку на примирення, разом з тим законом не передбачено примушування особи для збереження шлюбних відносини проти її волі (аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 року у справі 569/1011/18-ц, провадження № 61-48554св18).

Крім того, як зазначалося вище, відповідач не подавала в порядку визначеному ЦПК України клопотання про примирення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, сімейне життя сторін не склалося, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. 56 СК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Слизченка Володимира Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «22» листопада 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Г. Гаращенко

В.І. Олійник