Постанова

Іменем України

10 травня 2023 року

м. Київ

справа № 127/3866/17

провадження № 61-90св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року у складі судді Вохмінової О. С. та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Шемети Т. М., Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») в особі

філії - Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовну заяву мотивовано тим, що 19 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Ощадбанк» (далі - ВАТ «Ощадбанк»)

та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1269 на суму 1 000 000,00 грн на придбання житлового будинку з господарськими будівлями, на строк

20 років, зі сплатою 14,5 % річних, строком до 19 жовтня 2027 року.

На забезпечення виконання умов цього кредитного договору між сторонами у справі було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться

за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач посилався на те, що ОСОБА_1 не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання у зв`язку із чим банк звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 жовтня 2011 року № 2-549/11 задоволено позов прокурора в інтересах банку і стягнуто з ОСОБА_1

та ОСОБА_3 солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 1 211 416,10 грн. Станом на час звернення до суду з цим позовом рішення виконано лише на суму 5 632,70 грн за рахунок погашених процентів.

Ураховуючи викладене та уточнення позовних вимог, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління

ПАТ «Державний ощадний банк України» просило суд у рахунок погашення боргу ОСОБА_1 в сумі 3 823 413,37 грн, з яких 1 211 416,10 грн стягнуто

з останнього рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці № 2-549/11,

а 2 611 997,27 грн - заборгованість за кредитним договором, що виникла після ухвалення судового рішення, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами,

що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» будь-якій особі-покупцеві відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності

на момент укладення договору купівлі-продажу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області

від 30 червня 2017 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 04 вересня 2017 року про виправлення описки позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено. В рахунок погашення боргу

за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № 1269, укладеним між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 , в сумі 3 823 413,37 грн, яка складається

із заборгованості за кредитом - 941 665,96 грн, прострочених відсотків

за користування кредитом 528 207,25 грн, пені 1 762 378,77 грн, 3 % річних

47 636,13 грн, інфляційних втрат 543 525,26 грн, звернуто стягнення

на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями

і спорудами, що знаходиться за адресою: будинок

АДРЕСА_1 , та складається

із житлового будинку «А» загальною площею 95,5 кв. м, житловою площею 46,7 кв. м, бані «Б», погрібу з шиєю «П», сараїв «В», «в», гаражу з оглядовою ямою «Г», огорожі 1-2, криниці № 3, що належить ОСОБА_1 на праві власності, вартістю 1 211 730 грн, шляхом продажу предмета іпотеки

ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» будь-які особі-покупцеві відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на момент укладення договору купівлі-продажу з наданням ПАТ «Державний ощадний банк України»

в особі філії - Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» права на: проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, належне ОСОБА_1 та отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, у нотаріусів документів, дублікатів, витягів, довідок що стосуються предмета іпотеки та земельної ділянки

за адресою: будинок АДРЕСА_1 , у тому числі правовстановлюючих документів; передати ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Вінницької філії - Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» в управління предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами

за адресою: будинок АДРЕСА_1 , на період до його реалізації у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку» з правом спрямування отриманих доходів у результаті управління майном на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю правових підстав для задоволення позову із урахуванням вимог статті 33 Закону України «Про іпотеку», оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яку рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 жовтня 2011 року у справі

№ 2-549/11 було стягнуто на користь банку, проте відповідач і його

не виконав.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 02 грудня 2021 року апеляційну скаргу особи, яка не приймала участі у справі ОСОБА_4 , подану її представником адвокатом Федчук Т. М., задоволено. Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня

2017 року в частині визначення розміру суми заборгованості змінено, викладено перший та другий абзац резолютивної частини рішення у редакції цієї постанови:

«Позов задовольнити частково. В рахунок погашення боргу за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № 1269, укладеному між

ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 , у сумі 1 205 783,40 грн, яка складається

із заборгованості за кредитом - 941 665,96 грн, прострочених відсотків

за користування кредитом - 255 317,56 грн, пені - 8 799,88 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: будинок

АДРЕСА_1 та складається із житлового будинку «А» загальною площею 95,5 кв. м, житловою площею 46,7 кв. м, бані «Б», погрібу з шиєю «П», сараїв «В», «в», гаражу з оглядовою ямою «Г», огорожі 1-2, криниці № 3, що належить ОСОБА_1 на праві власності, вартістю 1 211 730,00 грн, шляхом продажу предмета іпотеки

ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» будь-які особі-покупцеві відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на момент укладення договору купівлі-продажу з наданням ПАТ «Державний ощадний банк України»

в особі філії - Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» права на: проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, належне ОСОБА_1 та отримання витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, у нотаріусів документів, дублікатів, витягів, довідок що стосуються предмета іпотеки та земельної ділянки

за адресою: будинок АДРЕСА_1 , у тому числі правовстановлюючих документів».

В іншій частині заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором платежі припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою

статті 1050 ЦК України та визначаючи розмір заборгованості, у рахунок якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначив не лише суму заборгованості, визначену заочним рішення Ленінського районного суду

м. Вінниця від 12 жовтня 2011 року у справі № 2-549/11 (1 211 416,10 грн, яка складається із основного боргу - 941 665,96 грн, відсотків

260 950,26 грн, пені 8 799,88 грн), але й відсотки, пеня, якібули нараховані банком вже після зазначеного судового рішення (яким було змінено строк виконання зобов`язання), а тому, на думку суду апеляційної інстанції, заочне рішення Вінницького міського суду від 30 червня 2017 року підлягало зміні

у частині визначення розміру заборгованості, в рахунок погашення якої слід звернути стягнення на предмет іпотеки.

Разом із цим, на думку суду апеляційної інстанції, позовна давність

до спірних правовідносин не сплинула, оскільки на день подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, борг за кредитним договором

не був погашений, іпотека діє до припинення основного зобов`язання, а тому кредитор вправі був звернутися за захистом свого права та вимагати звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у січні 2022 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах

у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі

№ 201/15310/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначає, що до суду апеляційної інстанції було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки з тих підстав, що рішення про стягнення заборгованості було ухвалене 12 жовтня 2011 року, а з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся аж 21 лютого 2017 року, тобто сплинуло більше як 3 роки.

Проте суд апеляційної інстанції не врахувавши того, на вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення

на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

На думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції, досліджуючи питання спливу позовної давності щодо вимоги у цій справі про звернення стягнення на предмет іпотеки, формально пославшись на існування рішення суду від 12 жовтня 2011 року у справі № 2-549/11 про стягнення заборгованості за кредитним договором та існування грошового зобов`язання за ним, безпідставно відмовив у задоволенні заяви про застосування наслідків спливу такого строку щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки це є різними вимогами і на неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Тобто така вимога, заявлена із пропуском позовної давності, позбавляє позивача лише судового захисту і є підставою для відмови у такому позові, проте грошове зобов`язання існує.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із Вінницького міського суду Вінницької області.

У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

У лютому 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницького обласного управління

АТ «Ощадбанк» на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2023 року справу призначено

до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 жовтня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1269 на суму 1 000 000,00 грн, на придбання житлового будинку з господарськими будівлями, зі сплатою 14,5 % річних, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 19 жовтня 2027 року. Позичальник зобов`язувався погашати кредит рівними частками

до 19 числа місяця, наступного за звітним, в сумі 4 167,00 грн шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань

з рахунків, відкритих у ВАТ «Ощадбанк». Порядок нарахування процентів, відповідальність за неналежне виконання умов договору тощо, передбачені умовами кредитного договору (а. с. 6-11).

19 жовтня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір № 5089 купівлі-продажу житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: будинок

АДРЕСА_1 (а. с. 16).

19 жовтня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: будинок

АДРЕСА_1 (складається із житлового будинку «А» загальною площею 95,5 кв. м, житловою площею 46,7 кв. м, бані «Б», погрібу з шиєю «П», сараїв «В», «в», гаражу з оглядовою ямою «Г», огорожі 1-2, криниці № 3), що належить ОСОБА_1 на праві власності

на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2007 року, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів та комунального підприємства «Вінницького обласного органу Бюро технічної інвентаризації» 19 жовтня 2007 року (а. с. 13-15).

19 жовтня 2017 року між ОСОБА_4 , ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Вінницького міського відділення № 8672,

та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 580, що встановлено

із заочного рішення Ленінського районного суду м. Вінниця від 12 жовтня 2011 року у справі № 2-549/11 (а. с. 37, 38).

Заочним рішення Ленінського районного суду м. Вінниця від 12 жовтня

2011 року у справі № 2-549/11 задоволено позов прокурора в інтересах

ВАТ «Державний ощадний банк» і стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором

від 19 жовтня 2007 року № 1269 в сумі 1 211 416,10 грн, яка складається

із основного боргу - 941 665,96 грн, відсотків 260 950,26 грн та пені

8 799,88 грн (а. с. 37, 38).

19 січня 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» направлено ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 19 жовтня 2007 року № 1269, яку останній отримав

25 січня 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте заборгованість за кредитом

не погасив (а. с. 30, 31).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або

(та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення суду першої інстанції

та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають.

Аналізуючи підстави звернення до суду з указаним позовом, зміст ухвалених у справі судових рішень та доводи касаційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням)

та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає у реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає у тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права

за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі

й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною

до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або у частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору,

що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки

у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він

є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.

В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення

на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання

на підставі договору.

Положеннями частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Положення Закону України «Про іпотеку» не передбачають та не вимагають від іпотекодержателя кожного разу перед зверненням до суду надсилати іпотекодавцю (та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця) письмову вимогу про усунення порушення.

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та

статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення

на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися

з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.

Звернення банку з позовом з вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором платежі припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно

з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позивач не оскаржував рішення суду апеляційної інстанції щодо мотивів про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині нарахування відсотків, якібули нараховані банком вже після зазначеного судового рішення (яким було змінено строк виконання зобов`язання).

Суди попередніх інстанцій встановили, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниця від 12 жовтня 2011 року у справі № 2-549/11 задоволено позов прокурора в інтересах ВАТ «Державний ощадний банк»

і стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № 1269

в сумі 1 211 416,10 грн, яка складається із основного боргу - 941 665,96 грн, відсотків 260 950,26 грн та пені 8 799,88 грн.

Оскільки зазначене рішення суду виконано не було, у лютому 2017 року банк звернувся до суду із цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на спірний житловий будинок, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № 1269.

Встановлено, що представник відповідача подавав до суду апеляційної інстанції, оскільки рішення суду першої інстанції було ухвалено заочно, заяву про застосування позовної давності (а. с. 195-205, т. 1).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача

у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся

до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15 (провадження № 61-20952св19).

Задовольняючи позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що вимоги банку є обґрунтованими, оскільки доказів виконання рішення суду про стягнення заборгованості, ухваленого

у справі № 2-549/11 відповідач не надав та матеріали справи не містять.

Проте суд апеляційної інстанції, розглядаючи заяву про застосування

до спірних правовідносин позовної давності, подану представником відповідача на стадії апеляційного розгляду, оскільки суд першої інстанції ухвалив заочне рішення, вважав, що позовна давність у спірних правовідносинах не сплинула, оскільки на день подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, борг за кредитним договором

не був погашений, іпотека діє до припинення основного зобов`язання, а тому кредитор вправі був звернутися за захистом свого права та вимагати звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості.

З такими висновками суду щодо відсутності підстав для задоволення заяви про застосування до спірних правовідносин позовної давності погодитися не можна, виходячи з наступного.

Право на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється

за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята

статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла

і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення

на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки

зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається

з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами

та їх оцінкою уповноваженою особою.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі

№ 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку

не зараховується.

Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням

не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть,

з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або

з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме

на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах

від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц та від 19 листопада

2019 року у справі № 911/3677/17.

Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду

від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження

№ 61-3872св18).

У справі, що переглядається, встановлено, що у кредитному договорі

від 19 жовтня 2007 року № 1269 сторони передбачили остаточну дату повернення кредиту - 19 жовтня 2027 року.

У 2011 року ВАТ «Ощадбанк» скористалося своїм правом на дострокове погашення кредитної заборгованості та змінило строк виконання основного зобов`язання, звернувшись до суду з позовом до позичальника

та поручителя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості

за кредитним договором, за результатом розгляду якого заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 жовтня 2011 року у справі

№ 2-549/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року

№ 1269 у розмірі 1 211 416,10 грн.

З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду у лютому 2017 року.

Представник відповідача заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

За таких обставин, оскільки з позовом про стягнення заборгованості кредитор звернувся у 2011 році, то строк на звернення АТ «Державний ощадний банк України» до суду з цим позовом сплив у 2014 році.

З урахуванням того, що банк пред`явив позов про звернення стягнення

на предмет іпотеки в лютому 2017 року, тобто з пропуском установленої законом трирічної позовної давності, колегія суддів вважає,

що у задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску банком позовної давності.

З урахуванням зазначених обставин колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії Першої судової палати суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2017 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 грудня

2021 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіяна

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович