Справа № 201/2712/22
Провадження № 2/201/385/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту відсутності договору ремонтних робіт між сторонами та стягнення грошових коштів, набутих без достатньої підстави,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 травня 2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту відсутності договору ремонтних робіт між сторонами та стягнення грошових коштів, набутих без достатньої підстави, у якій позивач просить встановити факт відсутності договору ремонтних робіт між сторонами та виконання відповідачем його умов, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 14 017,00 грн., набуті без достатньої правової підстави, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2 100,00 грн., набуті без достатньої правової підстави, судові витрати по справі покласти на відповідача.

В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що позивачами на користь ОСОБА_3 перераховано грошові кошти в загальному розмірі 16117,00 грн.:

-в сумі 2000,00 грн. згідно платіжного доручення № від 27 серпня 2018 року, платник ОСОБА_1 ;

-в сумі 1554,00 грн. згідно платіжного доручення № від 29 серпня 2018 року, платник ОСОБА_1 ;

-в сумі 7900,00 грн. згідно платіжного доручення № від 29 серпня 2018 року, платник ОСОБА_1 ;

-в сумі 2563,00 грн. згідно платіжного доручення №180830PP06701862 від 29 серпня 2018 року, платник ОСОБА_1 ;

-в сумі 2100,00 грн. згідно платіжного доручення № від 29 серпня 2018 року, платник ОСОБА_2 .

Будь-яких правових підстав для отримання вказаних грошових коштів у відповідача не виникло ні до їх отримання, ні після, оскільки домовленість про виконання певних робіт, їх обсяг та вартість з ним досягнута не була, що вказує на відсутність між сторонами погодження суттєвих та будь-яких умов договору.

Більш того, відповідач не має професійного фаху чи досвіду про технологію виконання ремонтних робіт, про що він намагався вводити в оману суд при розгляді іншої справи № 201/11242/18.

До істотних умов договору підряду, про що вів мову відповідач при розгляді іншої справи № 201/11242/18, зазначаючи, що він отримав оплату за роботу з ремонту квартири ОСОБА_2 , відносять умови про предмет договору та ціну договору.

У разі відсутності погодження предмету та ціни договору, він не може вважатись укладеним, проте з боку позивачів було здійснено передплату у розмірі 16117,00 грн., погоджену сторонами, що підтверджується відповідними квитанціями.

Отже, підписаний сторонами договір несе ознаки неукладеної угоди, а правова підстава отримання коштів недостатня.

Враховуючи відносини, що склалися між сторонами, позивачі вважають, що до них має бути застосовано зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Оскільки, що з боку відповідача роботи позивачу передані не були, а тому кошти передані йому у розмірі 16117,00 грн. є майном, набутим ним без достатньої правової підстави та підлягають поверненню.

Не повертаючи сплачені позивачами грошові кошти, ОСОБА_3 порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також положення Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим, позивачі вимушені звертатися до суду із позовною заявою про повернення сплачених грошових коштів в примусовому порядку. Таким чином, загальна сума позовних вимог до ОСОБА_3 становить 16117,00 грн. (а.с.3-5).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 10 травня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Ткаченко Л.М. (а.с.1).

Ухвалою судді від 11 травня 2022 року, суддею Ткаченко Л.М. заявлено самовідвід від розгляду даної справи.

Згідно з повторним протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 11 травня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.19-20).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.21-22).

До суду 03 червня 2022 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.23).

Ухвалою судді від 17 червня 2022 року відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої підстави. (а.с.24-25).

Ухвалою судді від 17 червня 2022 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі, в частині встановлення факту відсутності договору ремонтних робіт між сторонами. (а.с.26-27).

27 червня 2022 року позивач подав до Дніпровського апеляційного суду скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2022 року про відмову у відкритті провадження. (а.с.29-30).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року, апеляційну скаргу задоволено, ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2022 року про відмову у відкритті провадження скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. (а.с.47-51).

Ухвалою судді від 28 листопада 2022 року, відкрито провадження по даній справі в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави. (а.с.54-55).

Позивач та представник ОСОБА_2 заяву, у якій просила задовольнити позов у повному обсязі, справу слухати без її участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України проводити судове засідання за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Фактичні обставини встановленні судом

Заочним рішенням Жовтневого суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року по справі №201/11242/18, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти, набуті без достатньої правової підстави в сумі 14 017 грн. (чотирнадцять тисяч сімнадцять грн.). Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 кошти, набуті без достатньої правової підстави в сумі 2 100 грн. (дві тисячі сто грн.). Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 352 грн. 40 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 352грн.40коп. (а.с.6-7).

Підставами для подачі вищезазначеної позовної заяви слугували помилково сплачені кошти на невірний розрахунковий рахунок. Внаслідок, чого відповідач безпідставно отримав кошти та не повернув їх позивачам.

Ухвалою Жовтневого суду м. Дніпропетровська у справі №201/11242/18 від 23 березня 2021 року, відповідачу ОСОБА_3 відмовлено в перегляді заочного рішення. (а.с.8). Відповідач посилався на наявність між сторонами договірних стосунків, а саме в усній формі був укладений договір на проведення ремонтних робіт у квартирі, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриваБанк», розпискою ОСОБА_2 , смс-листуванням та показаннями свідків.

Відповідно до платіжного доручення № від 27 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 надіслала грошові кошти в сумі 2 000 грн., на ім`я відповідача. (а.с.9).

Відповідно до платіжного доручення № від 29 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 надіслала грошові кошти в сумі 1 554 грн., на ім`я відповідача. (а.с.10).

Відповідно до платіжного доручення № від 29 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 надіслала грошові кошти в сумі 7 900 грн., на ім`я відповідача. (а.с.11).

Відповідно до платіжного доручення №180830PP06701862 від 30 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 надіслала грошові кошти в сумі 2 563 грн., на ім`я відповідача. (а.с.12).

Відповідно до платіжного доручення № від 29 серпня 2018 року позивач ОСОБА_2 надіслав грошові кошти в сумі 2 100 грн., на ім`я відповідача. (а.с.13).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 скасовано та ухвалено нове, а саме в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі по 528,60 грн. з кожного. (а.с.14-17).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3 ст. 1212 ЦК України).

Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до положень ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Водночас, ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).

Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Такі ж положення містяться у п. VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до матеріалів справи, позивач спочатку подавав позов (справа №201/11242/18), в якому стверджував, шо кошти були переведені помилково на розрахунковий рахунок відповідача, через неправильність записаного номеру картки продавця телевізору, який позивачі мали намір придбати на сайті ОЛХ, проте в позові по даній цивільній справі позивач стверджує, що підставою для повернення безпідставно набутих коштів є відсутність кваліфікації відповідача як фахівця з ремонту та введення позивачів в оману безпосередньо відповідачем.

Аналіз наданих копій квитанцій свідчить про те, що мова йде про одні, і ті ж самі платіжні доручення, які начебто сплачувались помилково, як стверджував позивач по справі №201/11242/18, так і як про платіжні доручення сплачені за роботу з ремонту квартири.

Наведене вище вводить суд в оману та викликає сумніви у вірності та визначенні підстав для подачі позовної заяви.

Крім того, з наданих до позовної заяви доказів взагалі неможливо встановити, які безпосередньо цивільно правові відносини виникли між сторонами, і який спір вирішується. До позовної заяви не надано підтверджень не належної кваліфікованості відповідача в виконанні ремонтних робіт та щодо чого відповідач вводив в оману позивачів, адже позивачі зазначають: «Відповідач не має професійного фаху чи досвіду про технологію виконання ремонтних робіт, про що він намагався вводити в оману суд при розгляді іншої справи», проте жодних доказів вищезазначеного позовна заява не містить.

Позивач зазначає, що «у разі відсутності погодження предмету та ціни договору, він не може вважатись укладеним, проте з боку позивачів було здійснено передоплату у розмірі 16 117, 00 грн., погоджену сторонами, що підтверджується відповідними квтанціями».

Тобто, з аналізу вищезазначеного позивачі заздалегідь знали, що договір за відсутності погодження предмету та ціни договору, не може вважатись укладеним, все одно погодили та сплатили передоплату, яку здійснювали в термін трьох днів, а саме з 27 серпня 2018 по 30 серпня 2018 року.

Отже, як слідує з матеріалів справи, позивач добровільно, послідовно та систематично, перераховував кошти відповідачу без зазначення платежу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача, а тому поведінка позивача є суперечливою, оскільки останній вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18, де, змінюючи рішення суду в частині мотивів його прийняття, Верховний Суд вказав, що «суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач у справі, неодноразово перераховуючи кошти відповідачу, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), що унеможливлює задоволення позовних вимог і стягнення коштів».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту відсутності договору ремонтних робіт між сторонами та стягнення грошових коштів, набутих без достатньої підстави відмовити в повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Повний текст рішення виготовлено 18 травня 2023 року .

Суддя С.О. Демидова