17.05.2023 Справа № 363/2842/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лукач О.П.,

за участю секретаря Дудник А.В.,

представника позивача адвоката Пустового Б.В.,

представника відповідача Панченко Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Вишгороді у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Рух справи. Процесуальні дії у справі.

12 вересня 2022 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана в його інтересах адвокатом Пустовим Б.В., до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування шкоди.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 вересня 2022 року для розгляду вказаного позову визначено суддю Лукач О.П.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13 вересня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування шкоди, передано за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва.

За апеляційною скаргою представника позивача, постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року вказану ухвалу суду скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 9 грудня 2022 року, справу передано для розгляду головуючому судді Лукач О.П.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13 грудня 2022 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 30 січня 2023 року о 10:30, про що учасників провадження повідомлено у встановленому законом порядку. Також вказаною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів з підстав, зазначених в ухвалі.

На стадії підготовчого провадження брав участь представник позивача. Представник відповідача, за наявності її клопотання та ухвали суду від 18 січня 2023 року про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції, з технічних причин, не залежних від суду, участі не брала, при цьому скористалася правом подати відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 29 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування шкоди до судового розгляду на 16 травня 2023 року о 14:00.

Під час розгляду справи, у судовому засіданні брали участь представники сторін у режимі відеоконференції на підставі ухвал суду від 19 грудня 2022 року та 18 січня

2023 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши у судовому засіданні письмові докази у справі, провівши судові дебати, суд видалився до нарадчої кімнати, з якої повернувшись 17 травня 2023 року о 09:30, у відсутності представників сторін, проголосив вступну та резолютивну частину рішення.

Обґрунтування позову.

У позові зазначено, що постановою старшого слідчого СВ Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області від 30 березня 2022 року, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України за відсутністю складу злочину, закрито кримінальне провадження №0000055 відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 січня 2022 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Досудовим слідством встановлено, що 14 січня 2022 року приблизно о 18:40 на проїжджій частині автодороги «Київ Вишгород Десна», в районі кілометрового знаку

37 + 632,5 м, у Вишгородському районі Київської області, водій ОСОБА_1 керував автомобілем RENAULT ESPACE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , і, рухаючись по автодорозі у бік с. Нижча Дубечня, скоїв наїзд на дерево «сосна», яке впало від вітру на автодорогу. Після цього водій ОСОБА_1 вийшов із автомобіля і в момент перебування на зустрічній смузі руху перед поваленим деревом, ліворуч від транспортного засобу, відбувся наїзд на дерево та пішохода ОСОБА_1 автомобілем VOLKSWAGEN РАSSAT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався по автодорозі у бік с. Новосілки. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_1 отримав тяжкі тілесні ушкодження. Також встановлено, що водій автомобіля VOLKSWAGEN РАSSAT ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на дерево та пішохода, виконуючи вимоги пункту 12.3 Правил дорожнього руху України. З урахуванням зібраних доказів, зважаючи на відсутність в діях водія автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які перебували б у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події і настанням суспільно небезпечних наслідків від даної дорожньо-транспортної події, орган досудового розслідування дійшов висновку про відсутність в діях водія ОСОБА_2 ознак об`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 286 КК України, вказавши, що можливою причиною дорожньо-транспортної події можуть бути необережні дії позивача, який вимушено перебував на проїжджій частині дороги, при цьому у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості, що шкоду позивачу було завдано внаслідок непереборної сили або умислу останнього.

Згідно виписки з картки стаціонарного хворого №148 та довідки про тимчасову втрату працездатності потерпілого у дорожньо-транспортній пригоді (ф.№094-1/о), виданої 23 травня 2022 року КНП «Вишгородська центральна районна лікарня», позивач з 14 січня по 16 лютого 2022 року перебував на стаціонарному лікуванні хірургічного відділення з приводу: тяжкої політравми. Множинні пошкодження: травматична ампутація на рівні

н/третини правого стегна. Травматичний шок III. Багато уламковий, внутрішньо суглобовий черезвиростковий перелом лівої в/гомілкової кістки зі зміщенням уламків. Забій передньої черевної стінки. ЗТПС: забій грудної клітини. Загальний термін лікування позивача склав

30 днів. Згідно листка лікарських призначень (ф.№003-4/о), а також фіскальних чеків вартість обґрунтованих витрат на лікування позивача склала 32218,60 грн. Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААВ №267251 від 28 березня 2022 року позивачу встановлено

І групу інвалідності, безстроково.

Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/1551815 строком дії з 16 травня 2021 року до 15 травня 2022 року цивільно-правову відповідальність водія автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 застраховано у ПрАТ СК «Еталон», відповідно до якого страхова компанія взяла на себе обов`язок у разі настання страхового випадку виплати шкоду заподіяну життю і здоров`ю у межах ліміту відповідальності 260000,00 грн, з франшизою 2600 грн.

26 травня 2022 року позивач звернувся, до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, надав всі документи на підтвердження факту і розміру заподіяної шкоди, передбачені статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

25 серпня 2022 року позивач отримав від відповідача страхове відшкодування за вказаним страховим випадком в розмір 134093,88 грн., при цьому не надав позивачу страхового акту з розрахунком розміру страхового відшкодування.

Позивач, категорично не погоджується з рішенням відповідача щодо розміру виплати страхового відшкодування, вважає його безпідставно заниженим, незаконним. Вказує, що відповідач не мав право самостійно занижувати суму страхового відшкодування, встановлену Законом України №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та відповідно до якого позивач має право на страхове відшкодування у загальному розмірі 266218,60 грн (6500х36 + 32218,60 грн), та з урахуванням виплаченої йому суми та обов`язку страховика за полісом виплатити 260000,00 гривень, відповідачем не доплачено 125906,12 грн. (26000 134093,88). А тому, позивач, посилаючись на положення статей 263, 549, 550, 992, 999, 1166, 1187, 1193 ЦК України, Закону України №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернувся за захистом свого права та просить стягнути з відповідача на його користь страхове відшкодування, в розмірі 125.906,12 грн., пеню в розмірі 22 076,67 грн, 3% річних у розмірі 1324,60 грн. (за період з 26.08.2022 по 31.12.2022), а всього 149 307,39 грн, а також витрати на правову допомогу у розмірі 40000 грн.

Щодо правової позиції відповідача.

Під час розгляду справи, представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, додатково зазначивши про відсутність у діях потерпілого грубої необережності, оскільки він, як учасник пригоди, виконував правила дорожнього руху, намагаючись виставити знак та означити небезпечне місце для інших водіїв. Також просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат, зазначивши про витрати на правову допомогу у розмірі 40000 гривень, які зафіксовано як гонорар у договорі, укладеного з позивачем, а також врахувати, що ним надавалася правова допомога на стадії досудового розслідування.

Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на наявність у діях пішохода позивача наявності порушень ПДР України, а також вказуючи на завищений та неспівмірний розмір витрат на правову допомогу.

Так, у відзиві на позовну заяву зазначено про відсутність порушень прав позивача відповідачем, оскільки ПрАТ «СК» «Еталон» своєчасно здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 134 093,88 грн. Сума страхового відшкодування була зменшена, оскільки причиною ДТП є дії ОСОБА_1 , окрім того, постановою слідчого від

30 березня 2022 року було встановлено, що в діях водія ОСОБА_2 відсутні ознаки об`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 286 КК України та не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б знаходились в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням даної ДТП. Відповідач, посилаючись на статтю 17 Закону України «Про дорожній рух», Постанову Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2002 року №1306 «Про правила дорожнього руху», положення статті 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від

1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», статті 1193 ЦК України, зазначає про обов`язки пішохода на проїзній частині, які, вважає, порушено позивачем, у зв`язку з чим у має місце груба недбалість позивача, а тому, врахувавши ступінь його вини, відповідачем було зменшено суму страхового відшкодування.

Що витрат на правову допомогу у розмірі 40000 гривень, у відзиві зазначено, що вказана сума витрат є неспівмірною зі складністю справи та виконанням адвокатських робіт та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Представник відповідача, аналізуючи зазначені у Акті надання-отримання правової допомоги за Договором №012/22 про надання правової допомоги від 13 травня 2022 року, зазначила, що представник позивача не може подавати відзив на позовну заяву, який відповідно до статті 178 ЦПК України подається відповідачем. Також представник відповідача вказує, що позовна заява датована 12 вересня 2022 року, а вищезазначений Акт про надання отримання правової допомоги складено та підписано 23 червня 2022 року. А відтак, не зазначено стороною позивача, які саме процесуальні документи були/могли бути складені та подані до 23 червня 2022 року.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено, що постановою старшого слідчого відділення розслідувань злочинів загальнокримінальної спрямованості СВ Вишгородського РУП ГУ Національної поліції в Київській області майора поліції Палєєва О.В. від 30 березня

2022 року, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000055 від 15 січня 2022 року за фактом дорожньо-транспортної події, що трапилась 14 січня 2022 року в Вишгородському районі Київської області, за участю водія ОСОБА_2 , внаслідок якої травмований пішохід ОСОБА_1 (а.с. 9-11).

Як убачається із вказаної постанови слідчого, 14 січня 2022 року приблизно о 18:40 на проїжджій частині автодороги «Київ Вишгород Десна», в районі кілометрового знаку

37 + 632,5 м, у Вишгородському районі Київської області, водій ОСОБА_1 керував автомобілем RENAULT ESPACE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , і, рухаючись по автодорозі у бік с. Нижча Дубечня, скоїв наїзд на дерево «сосна», яке впало від вітру на автодорогу. Після цього водій ОСОБА_1 вийшов із автомобіля і в момент перебування на зустрічній смузі руху перед поваленим деревом, ліворуч від транспортного засобу, відбувся наїзд на дерево та пішохода ОСОБА_1 автомобілем VOLKSWAGEN РАSSAT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався по автодорозі у бік с. Новосілки. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_1 отримав тяжкі тілесні ушкодження. 15 січня 2022 року інформацію про вказану дорожньо-транспортну подію було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000055. Обставини та механізм даної дорожньо-транспортної події повністю підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Так, слідчий, розглянувши матеріали досудового розслідування за №0000055, дійшов висновку, що водій автомобіля VOLKSWAGEN РАSSAT ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на дерево породи «сосна» та пішохода, виконуючи вимоги пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, а тому у його діях не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б знаходились в причинно-наслідковому зв`язку з виникнення даної ДТП.

При цьому, судом встановлено, що у постанові слідчого відсутній аналіз та будь-яка кваліфікація дій потерпілого ОСОБА_1 .

Згідно виписки з картки стаціонарного хворого №148 та довідки про тимчасову втрату працездатності потерпілого у дорожньо-транспортній пригоді (ф.№094-1/о), виданої 23 травня 2022 року КНП «Вишгородська центральна районна лікарня», ОСОБА_1 з

14 січня по 16 лютого 2022 року перебував на стаціонарному лікуванні хірургічного відділення з приводу: тяжкої політравми. Множинні пошкодження: травматична ампутація на рівні н/третини правого стегна. Травматичний шок III. Багато уламковий, внутрішньо суглобовий черезвиростковий перелом лівої в/гомілкової кістки зі зміщенням уламків. Забій передньої черевної стінки. ЗТПС: забій грудної клітини (а.с. 13,14).

Згідно листків лікарських призначень (ф.№003-4/о) ОСОБА_1 призначено та проведено лікування відповідними медичними препаратами (а.с. 15-21).

На підтвердження вартість обґрунтованих витрат на лікування позивача у розмірі 32218,60 грн, до позовної заяви долучено копії фіскальних чеків (а.с. 22-28). При цьому, оригінали вказаних фіскальних чеків передано відповідачу, які було враховано під час здійснення страхового відшкодування, та вказана сума витрат на лікування позивача не заперечується представником відповідача, а тому ці обставини, з урахуванням положень частини першої статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААВ №267251 від 28 березня 2022 року позивачу встановлено І групу інвалідності, безстроково (а.с. 28).

Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/1551815, строк дії якого з 16 травня

2021 року до 15 травня 2022 року, цивільно-правову відповідальність водія автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 застраховано у ПрАТ СК «Еталон» (а.с. 29).

Як зазначено у вказаному полісі, страхова сума на одного потерпілого, за шкоду, завдану життю і здоров`ю 260000 гривень; за шкоду, заподіяну майну 130000 гривень; франшиза 2600 гривень.

26 травня 2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому страхового відшкодування, а саме: витрат на лікування 32717,9 грн; тимчасовою втратою працездатності з 14 січня по 16 лютого 2022 року; стійкою втратою працездатності інвалідність першої групи з 28 березня 2022 року, долучивши до заяви документи, передбачені статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. 30-31).

Як зазначає представник позивача, та це не заперечується представником відповідача, виплату страхового відшкодування здійснено 25 серпня 2022 року у розмірі 134093,88 гривень.

Згідно Страхового акту №1046/01/50/2022/1, складеного Страховою компанією «Еталон», до договору страхування №АР/1551815 від 15 травня 2021 року, за наслідками настання страхової події 14 січня 2022 року на відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю потерпілого ОСОБА_1 , здійснено розрахунок суми страхового відшкодування:

стаття 24 відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого 32616,90 грн;

стаття 25 шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності 6800,00 грн;

стаття 26 шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим, встановлення І групи інвалідності 216000,00 грн;

стаття 26-1 відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілому 12770,85 грн. Сума страхового відшкодування до виплати 134093,88 грн (50%) (а.с. 103)

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Частина перша статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина перша статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У статті 12 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників..

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини першої та другої стаття 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Водночас, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Стаття 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Стаття 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Частина перша статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком.

Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, є Закон України №1961-IV від 01 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Пунктом 1.12 статті 1 Закону № 1961-IV передбачено, що дорожньо-транспортна пригода це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону № 1961-IV визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є:

шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого;

шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим;

шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим;

моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Статтями 24, 25, 26 та 26-1 Закону № 1961-IV передбачено, порядок та розміри відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому.

Вказані норми є імперативними та відповідають меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які є джерелом підвищеної небезпеки.

Пунктом 12.2 статті 12 Закону № 1961-IV встановлено, що франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується.

Згідно із пунктом 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування із зазначення даних, вказаних у цьому пункті.

Пунктом 35.2 вказаної статті Закону встановлений перелік документів, які додаються до заяви.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20).

Як встановлено судом, 14 січня 2022 року мав місце страховий випадок, а саме дорожньо-транспортна пригода між транспортним засобом «RENAULT ESPACE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 та цивільно-правову відповідальність якого було застраховано у відповідача, та пішоходом ОСОБА_1 , якому заподіяно шкоду життю та здоров`ю і в результаті чого, йому встановлено І групу інвалідності. При цьому, у діях водія транспортного засобу ОСОБА_2 органом досудового розслідування у кримінальному провадженні не встановлено порушень ПДР України та складу злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України. Також не встановлено будь-яких порушень ПДР України ОСОБА_1 .

Представниками сторін у справі не заперечується факт виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 134093,88 грн, яка є 50% суми, яка складається з: 32616,90 грн шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого (стаття 24 Закон №1961-IV); 6800,00 грн шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності (стаття 25 Закон №1961-IV); 216000,00 грн шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим, встановлення І групи інвалідності (стаття 26 Закон №1961-IV ); 12770,85 грн відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілому (стаття 26-1 Закон №1961-IV).

Водночас, позивач, посилаючись на положення пункту 26.2 статті 26 Закону №1961-I, не погоджується із безпідставним зменшенням відповідачем суми страхового відшкодування, яка є меншою за встановлену полісом обов`язкового страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/1551815 від

16 травня 2021 року у розмірі 260000 гривень.

У судовому засіданні представник відповідача не змогла пояснити суду, яким чином здійснено розрахунок виплати страхового відшкодування у розмірах, вказаних у Страховому акті, зазначивши про право страховика зменшити розмір виплати за наявності у діях позивача грубої недбалості. При цьому судом встановлено, що з урахуванням положень пункту 26.2 Закон № 1961-IV відповідачем невірно здійснено розрахунок мінімального розміру страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Про що також зазначено у позові.

Так, згідно вказаного пункту Закону № 1961-IV, у разі встановлення I групи інвалідності, мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку, тобто 6500 х 36 =

234000,00 грн, а не 216000, 00 грн, як зазначено у Страховому акті.

Згідно із статтею 1193 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

Статтею 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від

03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Так, обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, покладається на володільця джерела.

Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди;подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Відповідачем не доведено, що ДТП трапилась внаслідок непереборної сили, умислу потерпілого або грубої недбалості, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за встановлених судами обставин не виключається.

Судом встановлено, що водій, своєчасно виконуючи пункт 12.3 ПДР України, не мав технічної можливості уникнути ДТП, при цьому перебування позивача на проїзній частині було вимушеним, оскільки він, як водій автомобіля RENAULT ESPACE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі у бік с. Нижча Дубечня, скоїв наїзд на дерево «сосна», яке впало від вітру на автодорогу, а відповідно до пункту 2.10. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний, зокрема: a) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди. Судом, з урахуванням пояснень представника позивача, не виключається, що позивачем вживалися саме такі заходи попередження наявності пригоди для інших учасників дорожнього руху, оскільки доказів на спростування цього відповідачем не надано, а тому немає підстав стверджувати про наявність у діях позивача грубої недбалості або умислу.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, наведених вище мотивів, норм чинного законодавства та правових висновків Верховного Суду, розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, якому встановлено I групу інвалідності становить і не може бути меншим 234000,00 грн.

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення відповідачем розміру страхового відшкодування позивачу на суму 125906,12 грн за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, а тому вважає позовні вимоги у цій частині обґрунтованими та законними.

Щодо вимог позову про стягнення з відповідача пеню в розмірі 22 076,67 грн, 3% річних у розмірі 1 324,60 грн. за період з 26 серпня по 31 грудня 2022 року слід зазначити таке.

Так, відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

У відповідності до пункту 3 частини першої статті 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 34 Закону України «Про страхування», передбачено, що страховик зобов`язаний протягом 2 робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

У відповідності до пункту 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно із пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (МТСБУ) протягом

15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний, у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Пунктом 36.5 Закону № 1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» з урахуванням змісту статті 979 ЦК України та статті 16 ЗУ «Про страхування», - у разі настання страхового випадку, страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень статті 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та три відсотки річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов`язання. А тому, вони є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Статтею 992 ЦК України передбачено, що у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З розрахунків позивача за період з 26 серпня по 31 грудня 2022 року на заборгованість у розмірі 125906 грн нараховується пеня в розмірі 22076,67 грн та 3% річних за користування коштами за вказаний період у розмірі 1324,60 грн.

Водночас, представник позивача, звертаючись до суду з позовом у вересні 2022 року, не навів будь-якого обґрунтування щодо заявлених вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та 3% річних за користування грошовими коштами саме до 31 грудня 2022 року. Нарахування та стягнення штрафних санкцій наперед, чинним законодавством України не передбачено, при цьому стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та 3% річних за користування грошовими коштами має розраховуватися за період з 26 серпня по 12 вересня 2022 року, а тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню, а саме, за період з 26 серпня по 12 вересня 2022 року: пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 3104,53 грн та 3% річних за користування грошовими коштами 186,27 грн.

Висновок суду.

З урахуванням викладеного вище, суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення на його користь страхового відшкодування у розмірі, який не доплачено відповідачем, 125906, 12 грн, підлягають задоволенню, а у частині щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та 3% річних за користування грошовими коштами частковому задоволенню.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки позов ОСОБА_1 задоволено частково та позивач відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 1292,00 грн судового збору (з урахуванням ставки пені на дату подання позову до суду).

Згідно із частинами першою та другою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представник позивача заявив вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 40000 гривень, надавши Договір про надання правової допомоги №012/22 від 13 травня 2022 року; квитанцію до прибуткового ордера №012/22 від 23 червня 2022 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Пустовому Б.В. 40000,00 грн на підставі Договору №012/22 від 13 травня 2022 року; Акт про надання-отримання правової допомоги від 23 червня 2022 року за Договором №012/22 від 13 травня 2022 року.

Так, як убачається із Договору про надання правової допомоги №012/22 від 13 травня 2022 року, адвокат зобов`язався надавати ОСОБА_1 правову допомогу у справі щодо захисту його прав та інтересів, передбачених чинним законодавством України без обмежень повноважень у судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та у підпорядкування з приводу дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 14 січня 2022 року за участі автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

За надання правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені цим Договором, клієнт сплачує адвокату фіксовану суму гонорару (винагороди) у розмірі 40000,00 грн (пункт 3.1 Договору). Факт надання адвокатом клієнту послуг підтверджується, підписаним сторонами актом прийому передачі послуг.

Відповідно до Акту про надання-отримання правової допомоги від 23 червня

2022 року за Договором №012/22 від 13 травня 2022 року складеного адвокатом Пустовим Б.В. та клієнтом ОСОБА_1 , обсяг наданих послуг складається з: правового аналізу інформації, документів та матеріалів, що стосуються справи вартістю 8500 грн; наданні усної консультації та роз`яснень правових питань, що стосуються справи вартістю 8500 грн; складанні та підпису необхідних для справи процесуальних документів, скарг, претензій, позовних заяв, відзиву на позов, що стосується справи вартістю 15000 грн; представництво інтересів клієнта в суді з питань, що стосуються справи вартістю 8000 грн. Перелічений обсяг наданих послуг, загальною вартістю 40000 грн приймається клієнтом у повному обсязі без будь-яких претензій чи зауважень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції частини першої статті 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно із частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Аналіз змісту наведеної частини статті дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи.

ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Отже, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вирішував питання обов 'язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».

Представник відповідача заперечує щодо витрат на правову допомогу, виклавши заперечення у відзиві, та вважає, що гонорар адвоката за надання професійної правової допомоги не співмірний зі складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання робіт за договором та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки позов складено 12 вересня 2022 року, а Акт складено 23 червня 2022 року та у ньому не зазначено, які саме процесуальні документи були/могли бути складені та подані до 23 червня

2022 року, скільки часу витрачено адвокатом. Звертає увагу, що адвокат представляючи інтереси позивача у справі, не може подавати відзив на позовну заяву, який відповідно до статті 178 ЦПК України подається відповідачем.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на правову допомогу, суд частково враховує заперечення представника відповідача, відхиливши аргументи щодо наявності підстави для відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу невідповідність дати складання позовної заяви 12 вересня 2022 року та дати складання Акту про надання-отримання правової допомоги 23 червня 2022 року, оскільки дата складання Акту 23 червня 2022 року не позбавляє права позивача, в особі адвоката, з яким укладено Договір про надання правової допомоги, чинного до моменту досягнення позитивного результату у справі, звернутися до суду з позовом пізніше, з урахуванням того, що страхове відшкодування відповідачем здійснено 25 серпня 2022 року, з яким позивач не погодився і, як наслідок, звернувся до суду з позовом у вересні 2022 року.

Водночас, суд додатково зазначає, що доводи представника позивача, про надання ним послуг на стадії досудового розслідування та зарахування їх до складу наданих послуг під час розгляду цивільної справи у суді, є безпідставними, оскільки постанова слідчого про закриття кримінального провадження датована 30 березня 2022 року, а Договір про надання правової допомоги між адвокатом та ОСОБА_1 укладено 13 травня 2022 року. Крім цього, такі вимоги представника позивача суд вважає необґрунтованими з посиланням на норми ЦПК України, оскільки відповідно до положень частини другої статті 120 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Отже, враховуючи викладене вище, положення статті 141 ЦПК України, та зважаючи на підставу та предмет позову, зміст позовної заяви, докази долучені до неї, невжиття представником заходів для самостійного отримання доказів у порядку статті 84 ЦПК України, при цьому заявляючи таке клопотання перед судом, виходячи з обсягу реальних та фактично наданих послуг, з урахуванням переліку послуг, що був визначений сторонами у акті наданих послуг, кількість та тривалість судових засідань у режимі відеоконференції, в тому числі апеляційне оскарження ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 13 вересня 2022 року, з урахуванням письмових заперечень представника відповідача та про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу в повному обсязі, часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, що заявлені витрати представником позивача не відповідають критерію розумності, не співмірні із виконаною роботою, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер.

З огляду на зазначене у сукупності, суд дійшов висновку, щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про стягнення правничої допомоги у розмірі 15 000 грн.

Керуючись статтями 11, 263, 549, 612, 625, 979, 992, 999, 1187, 1193, 1195 ЦК України, Законами України «Про страхування», «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статтями 2, 4, 5, 12, 13, 7689, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 , страхове відшкодування у розмірі 125906 (сто двадцять п`ять тисяч дев`ятсот шість) гривень 12 копійок, пеню в розмірі 3104 (три тисячі сто чотири) гривні 53 копійки, три відсотки річних у розмірі 186 (сто вісімдесят шість) гривень 27 копійок, а всього 129196 (сто двадцять дев`ять тисяч сто дев`яносто шість) гривень 92 копійок.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» в дохід держави судовий збір у розмірі 1292 (одна тисяча двісті дев`яносто дві) гривні.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 19 травня 2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», , юридична адреса: 03057, м.Київ, вул.. Дегтярівська, 33-Б, 2 під`їзд.

Суддя О.П. Лукач