Єдиний унікальний номер судової справи 487/652/23
Номер провадження 22-ц/812/515/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

15 травня 2023 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 19 квітня 2023 року під головуванням судді Цуркан Р.С., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві (далі - ТУ ДБР, розташоване у місті Миколаєві) та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що прокуратурою Одеської області протягом п`яти років проводилось досудове розслідування у рамках кримінального провадження №0000442 від 23 вересня 2014 року, яке було внесено до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.382, ч.1 ст.375, ч.1 ст.366, ч.1 ст.365, ч.1 ст.162 КК України, відносно працівників прокуратури Одеської області та працівників ВВБ ДПС України в Одеської області.

Так, 25 грудня 2012 року вказані посадові особи незаконно використовуючи, як на думку позивача, сфальсифіковані ухвали Приморського районного суду міста Одеси, провели ряд обшуків у помешканні позивача, а також в помешканнях близьких родичів у місті Котовську та місті Одеса. При вказаних обшуках було незаконно вилучено особисте майно позивача.

ОСОБА_1 вважає, що протиправними діями йому спричинено майнову та моральну шкоду, а також було грубо порушено його конституційні права. Слідчий прокуратури Одеської області належним чином не розслідував кримінальне правопорушення та неодноразово необґрунтовано закривав кримінальне провадження з порушенням ч.5 ст.110 КПК України в частині того, що в мотивувальній частині не вказував відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови та мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування, та посилання на положення КПК України.

Приморський районний суд міста Одеси неодноразово скасовував постанови слідчого про закриття вказаного кримінального провадження як необґрунтовані і передчасні та вказував про необхідність проведення слідчих дій.

В подальшому, вказане кримінальне провадження було передано до ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, після його утворення. Позивача було допитано в якості потерпілого та він надавав ряд клопотань на проведення слідчих (розшукових) дій.

Між тим, в порушення вимог ст.220 КПК України клопотання позивача як потерпілого не розглядалися, а заявлені слідчі дії не проводилися. При цьому, досудове розслідування затягувалося, слідчий проявив протиправну бездіяльність при розслідуванні та приймав необґрунтовані та протиправні рішення про закриття кримінального провадження.

Докази викладеного знаходяться в матеріалах кримінального провадження №0000442 від 23 вересня 2014 року.

Натепер пройшли розумні строки досудового розслідування, але позивач не повідомлений слідством про результати кримінального провадження і вважає, що його в черговий раз було закрито, а тому він напевно втратив статус потерпілого.

20 січня та 21 січня 2023 року ОСОБА_1 звертався до ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, із заявою про надання в електронному вигляді копій матеріалів вищевказаного кримінального провадження та повідомлення про результати досудового розслідування і надання відповідних документів про прийняте рішення, проте відповіді від останнього так і не отримав.

Позивач вважає, що дії ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, направлені на приховування кримінального правопорушення і ухилення від проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування вказаного кримінального провадження відносно своїх колег. Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосередньої оцінки отриманих фактичних даних. Таким чином, орган досудового розслідування після отримання клопотань потерпілого не вжив необхідних заходів щодо з`ясування питань, викладених в клопотанні, та не провів повний обсяг необхідних і можливих слідчих дій на з`ясування обставин кримінального правопорушення, в тому числі експертиз.

Вказана бездіяльність та протиправні дії відповідача призвели до зволікання вимогами КПК України та правами потерпілого з боку органів досудового розслідування. Слідчий навмисно затягував досудове розслідування, створював умови щоб потерпілому незручно було наполягати на прискоренні досудового розслідування, та полишити цю справу, як ненадійну. Як результат, протиправна бездіяльність відповідача призвела до тяганини та втрати перспективи, і як наслідок - закриття кримінального провадження без проведення повного та всебічного досудового розслідування у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Своїми навмисними діями посадові особи відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду, а саме: з вини відповідача він змушений протягом тривалого часу і неодноразово звертатися до суду та інших правоохоронних органів, щоб викрити відповідачів і їхні протиправні дії, в зв`язку з чим він зазнав глибоких моральних страждань, а також змушений протягом тривалого часу витрачати свій особистий час і звертатися в різні інстанції за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, КПК України, які були порушені, що призвело до погіршення і позбавлення його можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими і родичами і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя і відновлення здоров`я.

Крім того, саме з вини відповідача позивач був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права.

Також було порушено його психологічне благополуччя та він дотепер перебуває в стані емоційної психологічної напруженості, що зробило деструктивний вплив на його стан і поведінку, відчуває сильне почуття страху, відчай і безпорадність перед свавіллям відповідача, що заподіяли йому глибокі моральні і психологічні страждання.

Завдану позивачу моральну шкоду останній оцінює в 50 000 грн.

При цьому, в період розслідування кримінального провадження №0000442 від 23 вересня 2014 року ОСОБА_1 поніс матеріальну шкоду у вигляді сплачених на правову допомогу адвоката коштів у розмірі 20 000 грн.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив:

стягнути на його користь з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди;

стягнути на його користь з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України судові витрати за надання правничої допомоги адвокатом в період досудового розслідування кримінального провадження №0000442 від 23 вересня 2014 року в розмірі 20 000 грн.;

стягнути на його користь з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України судові витрати за надання правової допомоги при розгляді даної цивільної справи в сумі 5 500 грн.

Також просив витребувати матеріали кримінального провадження №0000442 від 23 вересня 2014 року, внесеного за його заявою про вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.382, ч.1 ст.375, ч.1 ст.366, ч.1 ст.365, ч.1 ст.162 КК України, працівниками прокуратури Одеської області та працівниками ВВБ ДПС України в Одеської області в ТУ ДБР, розташоване в місті Миколаєві.

17 лютого 2023 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції клопотання про витребування доказів, в якому повторно просив витребувати матеріали кримінального провадження №0000442 від 23 вересня 2014 року в ТУ ДБР, розташованого в місті Миколаєві.

В обґрунтування клопотання посилався на те, що не має можливості самостійно отримати та надати до суду вказані докази, оскільки за станом здоров`я та у зв`язку із запровадженням в країні режиму воєнного стану не може виїхати до міста Миколаєва та ознайомитись з вказаними матеріалами справи.

Крім того, 11 лютого 2023 року він направив ТУ ДБР, розташованого в місті Миколаєві, заяву про надання копій матеріалів, які безпосередньо стосуються вчиненого відносного нього правопорушення, проте досі відповіді на вказану заяву не отримав.

Представник ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, надав до суду відзив, в якому просив у задоволені позовних вимог відмовити за недоведеністю.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 березня 2023 року відмовлено у задоволені клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів, а саме: матеріалів кримінального провадження №0000442 від 23 вересня 2014 року.

Ухвала обґрунтована тим, що питання ознайомлення потерпілого з матеріалами кримінального провадження регулюються нормами КПК України залежно від стадії кримінального провадження. При цьому, обсяг матеріалів, що можуть бути надані потерпілому для ознайомлення, вирішується стороною обвинувачення. У випадку порушення прав потерпілого на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження такі дії (або бездіяльність) сторони обвинувачення можуть бути оскаржені. Будь-які підстави вважати, що ОСОБА_1 не має можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження №0000442, у суду відсутні. При цьому, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000442 здійснювалося Другим слідчим відділом (з дислокацією в м. Одеса) ТУ ДБР, розташоване у місті Миколаєві (згідно відзиву на позовну заяву). В ухвалі також зазначено, що відсутні відомості, що вказують на те, що позивач за станом здоров`я позбавлений можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення районного суду обґрунтовано тим, що позивач посилаючись на незаконні дії та бездіяльність слідчого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000442, не надав до суду докази на підтвердження своїх доводів, хоча мав таку можливість.

За такого, позовні вимоги не ґрунтуються на конкретних фактах (доказах) та фактичного зводяться до припущень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, просив рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не витребував, не дослідив та не дав оцінку доказам, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження №0000442, а тому безпідставно відмовив у задоволені позову.

Також апеляційна скарга містить заперечення на ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 березня 2023 року. Зокрема, позивач зазначив про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів (кримінального провадження), в яких є всі докази неправомірності дій відповідачів.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що 24 вересня 2020 року слідчим другого слідчого відділу Слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, винесено постанову, якою кримінальне провадження, розпочате за ухвалою слідчого судді Котовського міськрайонного суду Одеської області від 05 вересня 2014 року, якою зобов`язано внести до ЄРДР відомості щодо вчинення окремими працівниками прокуратури Одеської області та УВБ ДПС в Одеській області кримінальних правопорушень, зазначених в заяві ОСОБА_1 від 20 серпня 2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.382, ч.1 ст.375, ч.1 ст.366, ч.1 ст.365, ч.1 ст.162 КК України за №0000442 від 23 вересня 2014 року закрито за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.68-70).

З письмових пояснень відповідача, викладених у відзиві, встановлено, що Другим слідчим відділом (з дислокацією у місті Одесі) ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000442 від 23 вересня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч.1 ст.382, ч.1 ст.375 ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.162 КК України.

09 грудня 2019 року вказане кримінальне провадження прийнято до провадження слідчим ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві.

24 вересня 2020 року слідчим було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000442. При цьому, вказана постанова про закриття кримінального провадження є чинною та не скасована.

Рішення про визнання протиправною бездіяльності слідчих органу досудового розслідування під час досудового розслідування за вказаним кримінальним провадженням компетентними органами не приймалося.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (п.9 ч.2 ст.16 ЦК України).

За ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Конституція України (стаття 56) проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 (провадження №14-514цс19 (пункт 63)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

За загальним правилом, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. (ст.1167 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.1176 ЦК України, якою врегульовано питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Згідно зі ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи статті 1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року (цивільна справа №916/1423/17) зазначено, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як зазначалось вище, за змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі №686/13188/21 (провадження №61-3943св22).

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 зазначав, що він не ознайомлювався з матеріалами кримінального провадження та йому невідомо про стан вказаного провадження.

Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається саме на позивача. Відсутність однієї зі складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19 (провадження №61-21982св19), від 20 січня 2021 року у справі №686/27885/19 (провадження № 61-8240св20).

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, врахувавши вищевказані норми права, встановивши обставини справи, від яких залежить її правильне вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

При цьому слід зазначити, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване ст.24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами ст.169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження.

За правилом ч.2 ст.307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення компенсації моральної шкоди.

Виходячи з матеріалів даної справи, колегія суддів зауважує, що незгода позивача з прийнятим посадовою особою - слідчим Другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, рішення про закриття кримінального провадження не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру та не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

За такого, позивач не маючи жодних даних та доказів на підтвердження своїх позовних вимог, фактично обґрунтував свої позовні вимоги припущенням, що під час здійснення слідства в межах кримінального провадження №0000442 слідчими було здійснено ряд порушень його прав.

Отже, суд першої інстанції належним чином дослідивши матеріали справи, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим обґрунтовано відмовив у задоволені позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат, які понесені на правову допомогу в кримінальному провадженні, які в даному випадку є похідними від вимог про відшкодування моральної шкоди.

При цьому, апеляційний суд також відхиляє доводи позивача про незаконність ухвали Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 березня 2023 року, з огляду на наступне.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;

4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

ОСОБА_1 у клопотанні про витребування доказів посилався на те, що ТУ ДБР, розташоване у місті Миколаєві, на його запит надати в електронному вигляді для ознайомлення матеріали кримінального провадження жодним чином не відреагувало, а тому, як на його думку, це свідчить про неможливість ним самостійно отримати докази у даній справі.

Між тим, як правильно зазначено судом першої інстанції, питання ознайомлення потерпілого з матеріалами кримінального провадження регулюються нормами КПК України залежно від стадії кримінального провадження. При цьому, обсяг матеріалів, що можуть бути надані потерпілому для ознайомлення, вирішується стороною обвинувачення. У випадку порушення прав потерпілого на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження такі дії (або бездіяльність) сторони обвинувачення можуть бути оскаржені у встановленому вказаним кодексом порядку.

Як вбачається з листа-відповіді №4-64/16-05-121/23 від 03 лютого 2023 року ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, Чорному І.Б. роз`яснено, що відсутні законні підстави для направлення на електрону пошту скан-копій матеріалів кримінального провадження.

При цьому, позивачем не реалізовано належним чином право на звернення із скаргою на дії (бездіяльність) ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, щодо, як на його думку, неналежного розгляду його клопотання про отримання копій кримінального провадження.

Додані до апеляційної скарги копії ухвал Заводського районного суду міста Миколаєва від 14,15,28 та 30 березня 2023 року, а також копії ухвали Миколаївського апеляційного суду від 21 та 22 березня 2023 року, не свідчать про відмову у задоволені скарги на бездіяльність ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, оскільки вказаними ухвалами позивачу повернуто його скарги у зв`язку із зверненням ним до неналежного суду, оскільки підсудність розгляду зазначених скарг визначена Київському районному суду міста Одеси.

Доказів звернення позивача зі скаргою на дії чи бездіяльність ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, до належного суду матеріали даної справи не містять та позивачем не надано.

За такого, звертаючись до суду із заявою про витребування доказів, в якій позивач просив витребувати у ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, матеріали кримінального провадження за №0000442, ОСОБА_1 поклав обов`язок доказування на суд, та фактично поклав на нього функції обвинувачення у справі, що є неприпустимим.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів та за вищевказаних обставин вважає, що таке клопотання позивача не підлягає задоволенню і під час апеляційного перегляду вказаної справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 18 травня 2023 року