ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді : Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона народилась та постійно мешкала в місті Маріуполь, має 2 групу інвалідності, є пенсіонеркою.

24 лютого 2022 року Російська Федерація широкомасштабно вторглась в Україну, зокрема, м. Маріуполь Донецької області опинився в блокаді у зв`язку з оточенням ворожим військом.

Через облогу міста у неї та сім`ї були повністю відсутні продукти харчування, ліки та саме головне вода. Всі спроби виїхати з міста, щоб врятуватися були марними адже військовослужбовці ворога нікого не випускали, вони не дозволили створити евакуаційний «зелений коридор». Вона постійно хвилювалася за себе, за сім`ю, що можна загинути або отримати каліцтва. 14.03.2022 стало відомо, що з`явився стихійний евакуаційний коридор на підконтрольну Україні територію (стихійний, адже без представників міжнародних організацій та через те, що цей коридор періодично обстрілювався). Цим коридором могли скористатися тільки ти, у яких був або зберігся транспортний засіб, щоб дістатися до вже окупованого м. Бердянськ, а потім до підконтрольній Україні території. Вона з сім`єю вирішили, що на наступний день будуть пробувати виїхати з міста навіть під обстрілами, адже у районі де вони ховалися було небезпечно через прильоти по жилим кварталам. В ніч з 14 на 15 березня 2022 машина її сина постраждала через артобстріл та, як наслідок, була не справна, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Вона не може описати те, як вона себе почувала протягом двотижневого пекла та руйнування останньої надії на евакуацію у зв`язку з тим, що ні на чим виїхати з міста. Проте, 15 березня 2022 року їй з сім`ю все ж таки вдалося виїхати з міста на машині друзів, проїжджаючи місто під артобстріли, зупиняючись на кожному ворожому блокпосту вона дуже хвилювалася через те, що її та сім`ю можуть вбити, зокрема, через їх професійну діяльність, адже до 2017 року вона працювала заступником директора начальником Управління преси та інформатизації Департаменту зв`язків із громадськістю та внутрішньої політики Маріупольської міської ради, крім того, вороги мали списки та ставили питання про професійну діяльність її сина, який працює в органах прокуратури, є процесуальним керівником у багатьох кримінальних справах. Також, кожного разу вони вимушені були терпіти приниження з боку ворогів аби зберегти життя та дістатися підконтрольної України території, вони підходили до них зі зброєю, змушували показувати особисті речі тощо.

Через надходження смс-повідомлень, поки у місті був мобільний зв`язок, від ворожих спецслужб, з погрозами відібрати майно чи зруйнувати його, або відкрити кримінальне провадження за надуманими мотивами, засудити та арештувати і головне постійні артобстріли, вона змушена була прийняти негативне для себе рішення про залишення нерухомого майна з усім його начинням, яке не вдалося вивезти вже з тимчасово окупованого міста.

Право на володіння, користування і розпорядження майном у вигляді квартири фактично порушене Російською Федерацією, що зумовлює неможливість проживати в ній, керуючись при цьому законодавством України, а не Російської Федерації.

Також, все її майно, котре знаходилося у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 повністю зруйновано та розкрадене.

У лютому 2023 окупаційною владою Маріуполя було знесено багатоповерхівку, у котрій знаходилася її квартира. Вона не змогла зберегти та вивести ані фотографії своїх близьких родичів, ані бібліотеку свого чоловіка, який був журналістом, ані реліквію своїх батьків, ані ікони, котрі дісталися від прабабусі, ані інше майно, котре вона купувала протягом всього життя, збираючи кошти, вона взагалі залишилася ні з чим.

Крім того, протягом певного часу вона вела пошуки свого рідного брата ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 , котрі проживали у Маріуполі. З часом стало відомо, що брат загинув від артобстрілу, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань та іншими документами, його дружина вважається безвісно відсутньою.

Відтак, вона, пенсіонерка, інвалід 2 групи, була позбавлена звичайного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості повернутися додому та налагодити побут.

Умови, в яких вона зараз проживає, не дають можливості налагодити звичайний спосіб життя. Усе, до чого вона прагнула раніше тепер є неможливим, оскільки дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що позначилися на моральному та фізичному стані. Втративши житло, можливість проживати у рідному місті, можливість спілкуватися з близькими людьми вона відчуваю розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає моральну шкоду. Вона вимушена витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів. Внаслідок збройної агресії порушено її цивільне право, її позбавлено можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб.

Крім того, та найголовніше, зараз вона проживає у місті Дніпрі, але після подій, свідком яких вона стала у Маріуполі та всього того, що сталося із нею, вона дуже нервує та реагує на постійні повітряні тривоги, прильоти, що призвело до нервового зриву, розладу діяльності серцево-судинної системи, підняття артеріального тиску та виникнення гіпертонічної хвороби, підвищення психоемоційного напруження, порушення сну, тривожно-депресивного розладу, загостренню хронічних захворювань, почуття тривоги, розгубленості та депресивного фону настрою і, як наслідок, погіршення загального стану здоров`я тощо, що також, через депресивний стан, виражається у непорозумінні у сім`ї.

Просила стягнути з російської федерації на її користь моральну шкоду, завдану збройною агресією проти України у розмірі 10 000 000 грн., вирішити питання щодо розподілу судових витрат в дохід держави.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 000 грн.; стягнуто з держави Російська Федерація на користь держави України витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 420 грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог та ухвалення нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, а саме стягнути на її користь 10 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування посилається на доводи аналогічні доводам позовної заяви, а також на те, що суд першої інстанції не врахував обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, множинний характер порушень її конституційних прав, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану та найголовніше те, що війна триває і невідомо, коли вона закінчиться.

Звертає увагу, що, результатом збройної агресії особисто для позивача стала втрата рідних, належного майна і житла, підтримки та надії на повернення додому, адже самого будинку та рідного міста вже не має, вони повністю зруйновані. Крім того, в позивача загинули троє близьких родичів, яких не було поховано належним чином та нещодавно відкрились жахливі подробиці їх смерті. Умови, в яких вона зараз проживає, не дають можливості налагодити звичний спосіб життя. Усе, до чого вона прагнула раніше тепер є неможливим, оскільки дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що позначилися на її моральному та фізичному стані, що підтверджується наданими суду документами.

Враховуючи наведене вважає, що суд безпідставно задовольнив її вимоги не в повному обсязі та не прокоментував, з яких підстав прийшов до висновку, що позивачу буде справедливо задовольнити тільки половину заявленої суми моральної шкоди.

В судове засідання сторони не з`явились. Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.

Відповідач РФ в особі Міністерства юстиції Російської Федерації в судове засідання не викликалося, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19.

В зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що загальновідомими є обставини, які не потребують доказування, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)".

Четверта фаза збройної агресії розпочалася 24 лютого 2022 року повномасштабним вторгненням агресора на суверенну територію України.

Станом на 07.09.2023 року Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку РФ, яку остання здійснює.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 року затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ІУ Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію гро захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі "Недайборщ проти Російської Федерації" (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив: 37. Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі "Антипенко проти Російської Федерації"(Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі "Пшеничний проти Російської Федерації"(Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § ИЗ, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі "Грідін проти Російської Федерації"(Gridin v. Russia), скарга № 4171/04, § 20 березня).

З огляду на вказану практику Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Луізідоу проти Турецької Республіки» (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.

В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами.

Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа, зареєстрована у АДРЕСА_2 , яке входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначених наказом №309 від 22.12.2022 року, що підтверджується копією паспорта позивача та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому загальновідомим, та таким, що не потребує доказування, є факт, що облога м. Маріуполя почалася після повномасштабного російського вторгнення в Україну і тривала з 24 лютого по 20 травня 2022 року. Загалом оборона міста тривала 86 днів, 82 з яких у повному оточенні. Станом на 07.09.2023 м. Маріуполь є тимчасово окупованим РФ.

З наданої позивачем копії паспорту об`єкта «багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_4 » та фототаблиці, судом встановлено, що будинок АДРЕСА_4 знесено (знищено).

Відтак судом встановлено, що внаслідок збройної агресії та облоги м. Маріуполя збройними силами РФ, позивач ОСОБА_1 назавжди втратила належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_3 , вимушена покинути територію, де вона законно мешкала через неможливість проживати на ній.

Крім того судом встановлено, що внаслідок збройної агресії та облоги м. Маріуполя збройними силами РФ позивач ОСОБА_1 втратила рідного брата ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Маріуполі внаслідок вибухової травми: осколкового поранення голови з пошкодженням черепу та речовин головного мозку. Вказані обставини підтверджуються копією лікарського свідоцтва про смерть №402 від 19.04.2022 року.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 спричинена моральна шкода незаконними діями Російської Федерації, які спричинили смерть близьких родичів позивача, втрату нею домівки, вимушене переселення, втрату стабільності та впевненості у наступному дні, спричинено позивачу психоемоційне перенапруження, порушення сну, тривожно-депресивні розлади, а також загострення хронічних захворювань, почуття тривоги, розгубленості та депресивного фону настрою.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне.

Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості .

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 , від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно зменшено розмір моральної шкоди, яку позивач просила відшкодувати, не можуть бути прийнятими до уваги.

Оскільки визначаючи розмір моральної шкоди, яку слід стягнути, суд першої інстанції обґрунтував та врахував ступінь, глибину та характер душевних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її житті, принципи поміркованості, розумності і справедливості,та вважав, що вказаний розмір не більший, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивачки як особи, що має право на відшкодування такої шкоди. Судом враховано, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи.

Такий правовий висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

Зміна розміру моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, в даному випадку буде переоцінкою встановлених судом першої інстанції обставин.

З приводу посилань позивача на розміри моральної шкоди, які стягували суди в аналогічних справах, слід зазначити, що у кожній зі справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності, а тому визначення розміру відшкодування моральної шкоди здійснюється судом у кожному випадку окремо із урахуванням усіх обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Отже, колегія суддів апеляційного суду, погоджується із висновками суду першої інстанції, та вважає, що суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст.368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: