справа № 462/8899/23
УХВАЛА

16 листопада 2023 року м.Львів

Суддя Залізничного районного суду м.Львова Колодяжний С.Ю., вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

встановив:

ОСОБА_1 14.11.2023 року звернувся до Залізничного районного суду м.Львова із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просить забезпечити позов шляхом заборони державним реєстраторам будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), Міністерству юстиції України, його посадовим особам, а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, вчиняти, здійснювати, проводити будь-які реєстраційні дії щодо ТзОВ «ОЛІМПЕКС КУПЕ ІНТЕРНЕШНЛ» (ідентифікаційний код юридичної особи 20005502), в тому числі, але не виключно, заборонити вносити зміни до відомостей про юридичну особу, зо містяться в ЄДР, про зміну особи, що уповноважена вчиняти юридичні дії від імені підприємства, про зміну органів управління товариства, про зміну місцезнаходження товариства, а також зупинення дії рішення учасника ТзОВ «ОЛІМПЕКС КУПЕ ІНТЕРНЕШНЛ» від 05.06.2023 року в частині звільнення директора.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що з 04.01.2023 року по 05.06.2023 року був генеральним директором ТзОВ «ОЛІМПЕКС КУПЕ ІНТЕРНЕШНЛ» та має намір звернутись до Залізничного районного суду м.Львова з позовом про скасування наказу про звільнення з цієї посади, поновлення на роботі і оплату вимушеного прогулу, оскільки своє звільнення вважає незаконним.

Частиною 1 ст.153 ЦПК України, визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дати надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Суд, дослідивши заяву та додані до неї матеріали, дійшов наступного висновку.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заява про забезпечення позову, відповідно до ч.1 ст.152 ЦПК України, подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом. 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

За вимогами ч.1 ст.18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

За змістом статті 19 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою ст.19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Юрисдикція господарського суду поширюється на спір, що виник між сторонами, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

У свою чергу, предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті uосподарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

У заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначає про те, що рішення одноосібного учасника ТОВ «ОЛІМПЕКС КУПЕ ІНТЕРНЕШНЛ» про його звільнення від 05.06.2023 року є незаконним, оскільки таке рішення було підписане на підставі довіреності від 04.01.2023 року від компанії ДЖИ-ЕН-ТІ ТРЕЙД ПРИ ДУБАЙСЬКІЙ БАГАТОПРОФІЛЬНІЙ ТОВАРНО-СИРОВИННІЙ БІРЖІ (GNT TRADE DMCC), підписант Душан Деніч. Проте, вказана особа не є директором компанії ДЖИ-ЕН-ТІ ТРЕЙД ПРИ ДУБАЙСЬКІЙ БАГАТОПРОФІЛЬНІЙ ТОВАРНО-СИРОВИННІЙ БІРЖІ (GNT TRADE DMCC) і не має повноважень на управління ТОВ «ОЛІМПЕКС КУПЕ ІНТЕРНЕШНЛ» чи делегування такого права іншим особам, натомість єдиною такою уповноваженою особою є Рейвен Джессі-Бейкер. З огляду на викладене, ОСОБА_1 зазначив, що має намір звернутися до Залізничного районного суду м.Львова із позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення його на роботі і оплату вимушеного прогулу.

Отже, майбутній позов заявника стосуватиметься захисту його порушених прав як генерального директора товариства у зв`язку з незаконним, на його думку, припиненням його повноважень як посадової особи та прийняттям рішення одноосібного учасника товариства про звільненням неуповноваженою на це особою.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 січня 2010 року N 1-2/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України роз`яснив, що реалізація учасниками акціонерного товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього товариства стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Зміст положень частини третьої статті 99 та частини четвертої статті 145 ЦК України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства відкликати члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив.

Оскільки підставою позову, який ОСОБА_1 має намір подати і в забезпечення якого звернувся з даною заявою, заявник вказує відсутність законних повноважень в особи, яка від імені учасника ТОВ «ОЛІМПЕКС КУПЕ ІНТЕРНЕШНЛ» підписала рішення від 05.06.2023 року про його звільнення, що є порушенням прав учасника на управління товариством, а не трудових прав керівника товариства, тому даний спір за своєю правовою природою та правовими наслідками належить до корпоративних спорів і в силу норм чинного законодавства відноситься до юрисдикції господарських судів.

Такий висновок суду кореспондується з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі № 205/4196/18, провадження № 14-670цс19: "під час розгляду спору щодо розірвання трудового договору (контракту) за пунктом 5 статті 41 КЗпП України матиме значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством й установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення. Тому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що для визначення юрисдикції суду для розгляду ініційованого звільненим з посади керівником юридичної особи (її виконавчого органу) спору з цією юридичною особою, її власником (органом, уповноваженим здійснювати від імені власника управління такою особою) про законність звільнення цього керівника (припинення його повноважень або усунення від посади), слід враховувати таке:

До юрисдикції господарського суду за пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України належать спори, в яких позивач, відсторонений від посади керівника юридичної особи (її виконавчого органу), або позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за частиною третьою статті 99 ЦК України, пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оспорює законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого відсторонення або звільнення (припинення повноважень).

За правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору (контракту) з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України).

Ця гарантія поширюється на випадки припинення трудового договору (договору контракту) з працівником за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, тобто з підстав, передбачених контрактом. Наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, усуваються шляхом зміни дати припинення трудових відносин на перший день після закінчення періоду непрацездатності чи відпустки».

Вказаний висновок також кореспондується з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.02.2021 у справі №753/17776/19, провадження №14-163цс20.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини та беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, спір, на забезпечення розгляду якого позивач просить вжити заходи забезпечення позову, випливає із господарських правовідносин, а тому відповідну заяву про забезпечення позову може бути подано до суду господарської юрисдикції.

Враховуючи, що суд дійшов до висновку, що позов, про забезпечення якого звернувся із заявою ОСОБА_1 , не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а розгляд такого відноситься до юрисдикції господарського суду, заява про забезпечення позову підлягає поверненню на підставі наступного.

Відповідно до ч.9 ст.10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно з п.3 ч.13 ст.158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі відмови у відкритті провадження у справі.

Тобто нормами ЦПК України передбачене скасування заходів забезпечення позову за відсутності в подальшому потреби в ньому або якщо відпали підстави, які зумовили суд вжити такі заходи.

Оскільки положеннями цього Кодексу не врегульований порядок розгляду питання про забезпечення позову, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то суд застосовує аналогію закону та вважає, що заява про забезпечення позову підлягає поверненню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі, зокрема, повернення заяви або скарги.

Таким чином, сплачена заявником при зверненні до суду сума судового збору в розмірі 536,80 грн. підлягає поверненню.

На підставі наведеного та керуючись ст. 149,258-261, 352-354 ЦПК України,

постановив:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви - повернути заявнику.

Роз`яснити заявнику його право на звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку господарського судочинства.

Головному управлінню Державної казначейської служби України у Львівській області (код ЄДРПОУ 38008294, що розташоване за адресою: м.Львів, вул. К.Левицького, 18) повернути з державного бюджету ОСОБА_1 536,80 грн. сплаченого згідно квитанції № 39 від 14.11.2023 року року судового збору.

Ухвала набирає законної сили в порядкуст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю. Колодяжний