КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №755/1885/22 Головуючий у 1 інстанції: Яровенко Н.О.

Провадження №22-ц/824/10848/2023 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

28 вересня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Шебуєвої В.А., Болотова Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства економіки України на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року в справі за позовом Міністерства економіки України до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року представник Міністерство економіки України, в особі представника Бельдяга С.В., звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 01 червня 2023 року Міністерство економіки України, в особі представника Бельдяга С.В. подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апелянт обґрунтовує скаргу на рішення тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає критерію законності та обґрунтованості, судом не було проаналізовано та не надано належної оцінки посиланням представника позивача на п. 32 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 6 від 6.11.1992 року, та не врахував посилання представника позивача, що вказана сума є переплатою.

Зауважує, що у зв`язку з поновленням ОСОБА_1 на посаді, кошти в сумі 98 124,18 грн, виплачені Київським міським центром зайнятості в якості допомоги по безробіттю ОСОБА_1 є безпідставно отриманими й підлягають поверненню.

01 серпня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому він просить апеляційну скаргу Міністерства економіки України залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегією суддів встановлено, що згідно Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 18 березня 2020 № 603-к № 603-к звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу державного ринкового нагляду управління контролю та захисту прав споживачів департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики 27 березня 2020 року у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2021 року у справі №640/8444/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу Мінекономіки від № 603-к.; вирішено поновити ОСОБА_1 з 27 березня 2020 року на посаді в Мінекономіки, яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку він обіймав станом на день звільнення; вирішено стягнути з Мінекономіки на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 322 473,77 грн; рішення в частині поновлення ОСОБА_1 з 27 березня 2020 року на посаді в Мінекономіки, яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку він обіймав станом на день звільнення та стягнення з Мінекономіки на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 29 100, 00 грн допущено до негайного виконання.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі № 640/8444/20 апеляційну скаргу Мінекономіки задоволено частково; змінено мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2021 року, зазначивши, що підставами для задоволення позовних вимог є доводи, викладені у даній постанові Шостого апеляційного адміністративного суду; у решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2021 року залишено без змін.

Наказом Мінекономіки від 21 квітня 2021 року № 320-к на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 березня 2021 року у справі № 640/8444/20 ОСОБА_1 поновлено на посаді головного спеціаліста відділу удосконалення ліцензування управління реформування засобів регулювання підприємництва департаменту регуляторної політики та підприємництва з 28 березня 2020 року, який приступив до виконання своїх посадових обов`язків з 21 квітня 2021 року.

Відповідно до довідки Мінекономіки від січня 2022 № 2121-12/43 ОСОБА_1 нараховано та виплачено на виконання рішення суду у справі № 640/8444/20 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 322 473,77 грн.

Листом від 13 травня 2021 року № 266.5-1325/21 Дніпровська районна філія Київського міського центру зайнятості звернулася до Мінекономіки з вимогою відшкодувати Київському міському центру зайнятості виплачені в якості допомоги по безробіттю ОСОБА_1 кошти, сума яких складає 98 124,18 грн.

Як вбачається з листа ОСОБА_1 отримав статус безробітного в Дніпровській районній філії КМЦЗ з 02 квітня 2020 року відповідно до статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» та отримав допомогу по безробіттю з 28 квітня 2020 року по 20 квітня 2021 року.

За період з 28 квітня 2020 року по 20 квітня 2021 року ОСОБА_1 було нараховано та виплачено допомогу по безробіттю у сумі 98 124,18 грн, про що свідчить довідка - розрахунок № 08-1228/10-21/21 від 07 травня 2021 року.

Реєстрація та виплата допомоги по безробіттю ОСОБА_1 припинені 21 квітня 2021, у зв`язку з виданням відповідно до законодавства про працю наказу (розпорядження) про поновлення зареєстрованого безробітного на роботі, пп. 2 п. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення», пп.2 п.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відповідно до платіжного доручення № 1390 від 22 вересня 2021 року Мінекономіки сплатило Київському міському центру зайнятості виплачені в якості допомоги по безробіттю ОСОБА_1 кошти в сумі 98124,18 грн.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України № 1533-ІІІ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон № 1533-ІІІ) загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Пунктом 8 статті 1 даного Закону № 1533-ІІІ визначено, що страховий випадок - це подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу частина перша статті 19 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до пункт 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Виходячи із аналізу статті 1215 ЦК України обов`язок довести наявність рахункової помилки або недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у частині першій вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Наведене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц, постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» надається роз`яснення поняттю лічильної (рахункової) помилки - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період.

Окрім того, у § 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої та третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Окрім того, стороною позивача у порушення положень статей 12, 76, 81 ЦПК України не надано суду жодних доказів на підтвердження порушення з боку відповідача трудової дисципліни або надання завідомо неправдивих відомостей, які б вказували на його недобросовісну поведінку.

Доказів, які б свідчили про рахункову помилку з боку Міністерства економіки України чи надання відповідачем завідомо неправдивих даних, які стали підставою для нарахування заробітної плати, а також зловживань з боку відповідача при її отриманні, позивачем також надано не було.

Враховуючи викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що повернення даних коштів самим ОСОБА_1 КМЦЗ відсутні та підлягають стягненню з роботодавця, оскільки встановлена судовим рішенням обставина щодо протиправності його звільнення є відповідальністю Міністерства економіки України, що передбачено положенням частини четвертої статті 35 Закону № 1533-ІІІ., а також недоведеності факту вчинення відповідачем будь-яких дій, що могли вказувати на його недобросовісність при одержані плати за виконану роботу, а тому вважає його законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції безпідставнозастосував до вказаних правовідносин статті 1215 ЦК України, відхиляються колегією суддів, оскільки до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають саме положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Тобто, вказана норма законодавства чітко встановлює обставини за наявності яких, майно набуте безпідставно поверненню не підлягає.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні в матеріалах справи докази і надав їм належну оцінку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів уважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає. Та підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є, зокрема, неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства економіки України залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2023 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.В. Болотов

В.А. Шебуєва