Провадження № 22-ц/812/1071/23
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 листопада 2023 року м. Миколаїв

справа № 487/3170/22

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Голощаповою А.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК», поданою представником - адвокатом Павленком Сергієм Валерійовичем - на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 03 серпня 2023 року під головуванням судді Лагоди А.А., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року Акціонерне товариство «КРЕДОБАНК» (далі - АТ «КРЕДОБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 13 березня 2017 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6272/2017, за умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 1 071 097, 00 грн, зі строком повернення до 01 березня 2024 року зі сплатою 13,49% відсотків річних.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань між Банком та ОСОБА_1 укладено договір застави за реєстровим номером №178, відповідно до умов якого передано в заставу транспортний засіб RANGE ROVER SPORT, 2016 року випуску, № шасі НОМЕР_1 , білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 . Заставна вартість предмета застави 1 648 000,00 грн. 20 червня 2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрковою О.А. було накладено заборону відчуження предмета застави.

Також з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 6272/2017 від 13 березня 2007 року, за яким поручитель зобов`язався нести солідарно відповідальність перед ПАТ «КРЕДОБАНК» за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Як зазначав позивач, у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 18 липня 2022 року у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 743 550грн26коп., що складається з 730 772 грн 79 коп. заборгованості за тілом кредиту, 9577 грн 47 коп. - заборгованості за відсотками, 3200 грн судових витрат.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «КРЕДОБАНК» заборгованість за кредитним договором № 6272/2017 від 13 березня 2017 року у розмірі 743 550 грн 26 коп., що складається з 730 772 грн 79 коп. заборгованості за тілом кредиту, 9577 грн 47 коп. - заборгованості за відсотками. Також АТ «КРЕДОБАНК» просило стягнути як судові витрати сплачену Банком плату нотаріусу за вчинення виконавчого напису в розмірі 3200 грн та стягнути солідарно з відповідачів 11 153 грн 25 коп. судового збору, 74 355 грн 02 коп. витрат на професійну правову допомогу.

У відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях ОСОБА_2 зазначав, що матеріали справи не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості у розмірі, про стягнення якої просить позивач. Не надано позивачем суду і первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення. Як вказав ОСОБА_2 , позичальником регулярно вносилися щомісячні оплати у узгодженому з Банком розмірі - 19 000 грн. Проте Банком була висунута умова оформлення послуги зі страхування життя, сума вказаного страхування мала б становити 1 000 000 грн, проте він не був згоден з зазначеною умовою та оформив страхування на суму 50 000 грн, що, на його думку, стало причиною того, що Банк підвищив суму щомісячної оплати до 23 000 грн. Доказів підписання позичальником Умов та правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, щоб в сукупності із Заявою свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг позивачем суду не надано. У позовній заяві зазначається, що позивач нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», але роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що відповідає висновку Верховного Суду України у постанові від 11 березня 2015 року. (справа № 6-16цс15). Крім того, надані позивачем Умови обслуговування рахунків фізичної особи АТ «Кредобанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору.

Також представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бєлова Р.В. надала заперечення щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу в розмірі 74 355грн 02коп., які позивач обґрунтовував укладанням між АТ «Кредобанк» та Адвокатським об`єднанням «Бізнес і Право» Договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року, посилаючись на те, що згідно матеріалів справи інтереси позивача представляє адвокат Павленко С.В. на підставі Довіреності №12372 від 28 грудня 2021 року, при цьому жодного відношення адвоката Павленка С.В. до Договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року матеріали справи не містять, також не надано ордеру адвоката Павленка С.В., акту виконаних робіт та доказів оплати гонорару. За такого вважає, що вказані витрати не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

25 квітня 2023 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом про припинення поруки за укладеним між ним та АТ «Кредобанк» договором поруки №6272/2017 від 13 березня 2007 року з підстав, передбачених частинами першою та четвертою статті 559 ЦК України. Як зазначав ОСОБА_2 , АТ «Кредобанк» без його згоди неодноразово збільшувало процентну ставку за користування кредитними коштами, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. Крім того, на думку ОСОБА_2 , Банком був пропущений передбачений законом 6-місячний строк для пред`явлення позову до нього як поручителя, враховуючи, що перше прострочення платежів за кредитом виникло після 01 лютого 2020 року, а з 01 грудня 2021 року взагалі платежі за кредитом не сплачувались (т. 1 а.с. 211-216).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2023 року зустрічний позов ОСОБА_2 повернуто позивачу на підставі ч. 3 ст. 194 ЦПК України.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено з підстав недоведеності позивачем належними доказами суми заборгованості по кредиту, припиненням поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, та того, що сума заявлених позивачем до стягнення судових витрат в розмірі 3200 грн. не є судовими витратами.

В апеляційній скарзі представник АТ «КРЕДОБАНК» адвокат Павленко С.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, а також стягнути солідарно з відповідачів на їх користь 16 729 грн 88 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Зазначав, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався та був скасований з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Відповідно до п. 12 перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короно вірусної хвороби, строки визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та в подальшому неодноразово продовжувався та діє по даний час. Відповідно п. 19 перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Відтак вважає, що загальна позовна давність як для позичальника так і для поручителя при зверненні до суду з позовною заявою від 26 вересня 2022 року щодо жодних платежів (в т.ч. за 2018 рік) не пропущені. Також апелянт вказує, що Банк неодноразово направляв досудові вимоги на адреси відповідачів, а жодним законодавчим актом або положеннями Кредитного договору не передбачено, що неотримання відправленої досудової вимоги є перешкодою для звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав. Звертає увагу на правові позиції Верховного Суду у постанові від 19 січня 2022 року у справі №361/3222/19, від 29 серпня 2019 року у справі №924/1124/18. Твердження відповідача про те, що наданий до суду першої інстанції розрахунок заборгованості є неправильним, нічим не обґрунтовані, позичальником не надано ані документів про сплату заборгованості, ані контррозрахунок, в порушення принципу змагальності сторін не зазначено, з чим саме конкретно і з яких підстав відповідач не згоден з розрахунком заборгованості, про залучення фахівців економістів до участі у справі не заявляллось. Також апелянт вважає помилковим твердження суду в оскаржуваному рішенні, що позичальник сплатив 2 194 339 грн 41 коп. Так, при підрахунку місцевий суд в якості надходження коштів врахував серед іншого перенесення прострочених платежів на позабалансові рахунки, що не є надходженням коштів, а є бухгалтерським обліком сум, безпідставно врахував рух коштів ТОВ «Агро-транспортна компанія «Віалан», що фігурували в наданих виписках, які не мали жодного відношення до Кредитного договору. Твердження відповідача про те, що ними не надано до суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення не відповідає дійсності, так як позивач разом з позовною заявою надав виписку по особовому рахунку, меморіальні ордери, які є належними, достатніми та допустимими доказами. Також вважає неправильним висновок суду першої інстанції щодо необґрунтованості наданого розрахунку заборгованості, зокрема через відсутність доказів повідомлення відповідача про зміну процентної ставки. Так, апелянт зазначав, що відповідно до п.п. 9.1.3, п. 9.1 ч. 9 Кредитного договору, власноруч підписаного позичальником, він зобов`язаний до моменту видачі та протягом усього строку дії цього договору, здійснити в одній із страхових компаній, фінансовий стан яких відповідає вимогам Банку та перелік яких розміщено на офіційній Інтернет сторінці Банку: щорічне страхування транспортного засобу, який буде переданий у заставу в забезпечення виконання зобов`язань по цьому Договору (п.6.1.), (повне автокаско) від всіх ризиків фізичного пошкодження, загибелі чи викрадення на користь Банку на весь період дії цього Договору, на суму реальної ринкової вартості транспортного засобу на момент укладення договору страхування - щорічне страхування цивільної відповідальності позичальника на весь період дії цього Договору - щорічне страхування позичальника від нещасних випадків на користь Банку на весь період дії Кредитного договору. Такий договір страхування згідно з вимогами п. 9.1.4 Кредитного договору, разом з платіжними документами про його оплату, позичальник зобов`язаний надати Банку у 5- денний строк з дати його укладення. Між тим, вказаний пункт кредитного договору позичальником було порушено, договір страхування не надано. Відповідно до п. 3.11. Кредитного договору у разі невиконня позичальником таких обов`язків розмір маржі в складі процентної ставки за користування кредитними коштами збільшується на 5 % вище діючої, починаючи з 1-го числа місяця, наступного за тим, в якому закінчився строк дії договорів страхування і така зміна розміру розміру маржі не потребує додаткового погодження сторонами та повідомлення про це позичальника. Саме через порушення умов страхування заставленого транспортного засобу, ненадання відповідного договору страхування з 01.04.2018 року позичальнику автоматично, без підписання будь-яких додаткових угод або обміну листами (повідомленнями), процентна ставка автоматично була встановлена на рівні 18,49% (13,49%+5%=18,49%) - що і було відображено в Розрахунку заборгованості. Саме проценти, нараховані за період з 01.04.2018 р. по 01.12.2018 р. в сумі 9577,47 грн. за ставкою 18,49% і були заявлені Банком до стягнення у цій справі. А щодо збільшення процентної ставки до 22,46%, то це не було предметом спору, оскільки за період дії процентної ставки в розмірі 22,46% річних відповідач ОСОБА_1 регулярно, без застережень та заперечень, сплачувала кошти саме за такою процентною ставкою. До того ж АТ «Кредобанк» не висував в даній справі вимог по стягненню процентів, нарахованих за період дії процентної ставки 22,46, оскільки проценти за такою ставкою були повністю сплачені, що свідчить відсутність спору про механізм встановлення такої процентної ставки, а відтак у Банку не було правових підстав додатково доказувати факти і обставини, які не мали прямого відношення до даного спору та сторонами під сумнів не ставились і не спростовувались.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Бєлова Р.В. зазначає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову та прийнято законне та обґрунтоване рішення, з повним встановленням обставин, які мають значення для справи. Що стосується витрат на користь позивача за професійну правничу допомогу, то вважає, що вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

У відповіді на відзив представник АТ «КРЕДОБАНК» адвокат Павленко С.В. наголошує, що відповідачами не було наведено фактів того, що вони не отримали листи через поважні причини, а неотримання листів свідчить лише про факт недобросовісної їх поведінки. Вказує, що правильність розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, відповідачами не було спростовано. На підтвердження витрат на правову допомогу Банк надав витяг із Договору про надання правової допомоги у якому вказано про винагороду виконавцю АЮ «Бізнес і Право», і що АТ «Кредобанк» його сплачує, також платіжним дорученням підтверджено сплату судового збору.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Єнова Л.М. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник ОСОБА_2 адвокат Бєлова Р.В. в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином сповіщені, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа представнику відповідача адвокату Бєловій Р.В. та повідомленнями про вручення поштового відправлення відповідачам (т. 2 а.с. 110, 113, 114) ( ОСОБА_1 повідомлялась за зазначеною нею адресою для листування у заяві про ознайомлення з матеріалами справи (т. 1 а.с. 87), повістки, направлені за адресою її реєстрації повернулись без вручення адресату з відміткою пошти про відсутність адресата за вказаною адресою (т. 2 а.с. 111, 112).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 13 березня 2017 року між ПАТ «КРЕДОБАНК», правонаступником якого є АТ «Кредобанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6272/2017, за умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 1 071 097, 00 грн, зі строком повернення до 01 березня 2024 року зі сплатою 13,49% відсотків річних. Кредит видається на наступні цілі: для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу заставу транспортного засобу марки LAND ROVER, модель RANGE ROVER SPORT, 2016 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , укладеного між позичальником та ТОВ «АЕЛІТА ПРЕМІУМ»; для оплати страхування від нещасних випадків в сумі 41 097 грн.

За умовами цього договору сторони погодили видачу кредиту шляхом зарахування кредитних коштів на відкритий у ПАТ «КРЕДОБАНК» позичковий рахунок відповідачки з наступним переказом суми кредиту: 1 030 000,00грн. на поточний рахунок ТОВ «АЕЛІТА ПРЕМІУМ» та 41097,00грн. за страхування життя на рахунок ПрАТ СК «ПЗУ Україна страхування життя» (пункти 2.5, 2.7 кредитного договору).

У пункті 3.2 кредитного договору передбачено, що за користування кредитом встановлюється змінювана процентна ставка на момент укладення цього договору сторонами обумовлено значення змінюваної процентної ставки на перший період дії ставки в розмірі 13,49% річних, починаючи з другого та всіх наступних періодів дії ставки проценти за користування кредитом сплачуються згідно встановленого для цих періодів значення змінюваної процентної ставки (п.3.3 кредитного договору). Період дії ставки - період у часі для якого встановлюється значення змінюваної процентної ставки; перебіг першого періоду дії ставки починається з дати укладення договору та завершується 31.03.2020; тривалість другого та всіх наступних періодів дії ставки дорівнює трьом календарним місяцям (п.3.4 кредитного договору); пункт 3.6 кредитного договору передбачає порядок перегляду змінюваної процентної ставки для кожного періоду дії ставки, а пункт 3.7 цього договору встановлює обов`язок банку (позивачу) повідомляти про зміну процентної ставки позичальника (відповідача) не пізніш як за 15 календарних днів до дати зміни ставки шляхом направлення письмового повідомлення на поштову адресу позичальника (відповідача).

У пункті 3.12 кредитного договору сторони погодили, що проценти нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою, визначеною у відповідності до розділу 3 цього договору з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, а за пунктом 3.13 цього договору позичальник (відповідач) сплачує проценти щомісячно, але не пізніше останнього робочого дня місяця, за який нараховані проценти.

Також у пукті 3.11 кредитного договору сторони домовились, що у випадку незастрахування на користь Банку Позичальником в одній із страхових компаній, фінансовий стан яких відповідає вимогам Банку та перелік яких розміщено на офіційній Інтернет сторінці Банку, транспортного засобу, який буде переданий в заставу заставу в забезпечення виконання зобов`язань по цьому Договору (п.6.1.), чи несвоєчасного його страхування (п. 9.1.3. Договору) та/або Позичальника від нещасих випадків чи несвоєчасного його страхування протягом дії Кредитного договору, в тому числі і по закінченню попереднього договору страхування (пункт 9.1.3. Договору) та/або цивільної відповідальності Позичальника - розмір маржі в складі процентної ставки за користування кредитними коштами збільшується на 5 % вище діючої, починаючи з 1-го числа місяця, наступного за тим, в якому закінчився строк дії договорів страхування і така зміна розміру розміру маржі не потребує додаткового погодження сторонами та повідомлення про це позичальника

У пунктах 4.9., 4.10. Кредитного договору сторони узгодили, що Банк у випадках, передбачених п. 2.10 цього Договору вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісії та інших належних до сплати платежів , про що письмово повідомляє позичальника, а Позичальник зобов`язаний протягом 30 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги Банку достроково повернути кредит, проценти, комісії та інших належні до сплати платежі. При цьому згідно п. 2.10 цього Договору підставами для дострокового повернення кредиту сторони передбачили, зокрема: несвоєчасна сплата процентів та/або повернення кредиту (частини кредиту); наявності обставин, які свідчать про те, що наданий Позичальникові кредит не буде повернуто у строки, визначені цим Договором; порушення істотних умов цього договору.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 20 червня 2017 року укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрковою О.А. за реєстровим номером №178, відповідно до умов якого передано в заставу транспортний засіб RANGE ROVER SPORT, 2016 року випуску, № шасі НОМЕР_1 , білого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 . Заставна вартість предмета застави 1 648 000,00 грн.

Також з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 13 березня 2017 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 6272/2017, за яким поручитель зобов`язався нести солідарно відповідальність перед ПАТ «КРЕДОБАНК» за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Позивач свої обов`язки за кредитним договором виконав належним чином, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти в обсязі та на умовах, передбачених укладеним нею із ПАТ «КРЕДОБАНК» кредитним договором, що підтверджується меморіальними ордерами про видачу кредиту від 31 березня 2017 року № 17647206, 17647337 та випискою з рахунку ОСОБА_1 (т.1 а.с. 9, 10, 11-35).

Факт користування кредитними коштами ОСОБА_1 не заперечувала та таке підтверджується випискою по рахунку відповідачки.

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 в порушення взятих на себе зобов`язань несвоєчасно та не в повному обсязі погашала кредитну заборгованість.

Факт неналежного виконання зобов`язань щодо своєчасного погашення кредитної заборгованості не заперечував і відповідач ОСОБА_2 у письмових поясненнях.

Відповідно до наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором № 6272/2017 від 13 березня 2017 року станом на 18.07.2022 року прострочена заборгованість за тілом кредиту становить 297 366 грн.

Розмір вказаної заборгованості відповідачами не спростовано.

З матеріалів справи вбачається, що вчинений 22.12.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави - автотранспорт LAND ROVER RANGE ROVER SPORT, 2016 року випуску, з метою погашення за рахунок коштів, отриманих від реалізації цього майна рухомого майна заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором на суму 733 972,79грн. (сума кредиту), 3200 грн. (плата нотаріусу за вчинення виконавчого напису), - рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05.10.2022 року у справі №465/1068/22 визнано таким, що не підлягає виконанню. За такого заборгованість за рахунок заставного майна не погашалась.

21.07.2022 АТ «Кредобанк» звернулось до відповідачів з досудовими вимогами №4241/2022 від 20.07.2022, в яких повідомив про наявність станом на 18.07.2022 суми боргу, яка складає 743550,26 грн. з яких: 730772,79 грн. заборгованість за поточним та простроченим тілом кредиту, 9577,47 грн. заборгованість за поточними та простроченими відсотками, 3200,00 грн. відшкодування судових витрат (який буде нарахований на момент звернення до суду) та вимагало достроково повернути вказані суми (т. 1 а.с. 58, 62).

Вказані вимоги про дострокове повернення кредиту були направлені на адреси відповідачів, зазначені ними у Кредитному договорі та Договорі поруки (за місцем їх реєстрації), цінними листами з описом з повідомленням про вручення (т. 1 а.с. 59, 63), проте вручені не були, згідно трекінгу Укрпошти підставою цього зазначено: невдала спроба вручення (передача не зберігання): за письмовою відмовою адресата.

У постанові від 19.01.2022 року № 361/3222/19 Верховний Суд зазначав, що належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Умовами укладеного між АТ «Кредобанк» і ОСОБА_1 . Кредитного договору передбачений обов`язок Банку вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісії та інших належних до сплати платежів у письмовій формі та окремо не встановлений порядок направлення такої вимоги.

Разом із тим у пункті 3.8. Кредитного договору сторони домовились щодо порядку повідомлення Позичальника про зміну процентної ставки. Так, у випадку зміни поштової адреси Позичальником або інших зобов`язаних за Договором осіб, Позичальник зобов`язується відповідно до п. 9.1.1. письмово повідомити про це Банк та вказати актуальну поштову адресу. У разі неповідомлення Позичальником вищевказаного надсилання кореспонденції на зазначену у Договорі поштову адресу вважається виконання Банком зобов`язання повідомити про зміну процентної ставки.

Згідно пункту 9.1.1 укладеного між АТ «Кредобанк» і ОСОБА_1 . Кредитного договору Позичальник зобов`язується письмово протягом 3-х днів з моменту настання таких обставин повідомити про це Банк.

З огляду на викладене та враховуючи, що відповідачі про зміну своєї адреси Банк не повідомляли, апеляційний суд вважає, що АТ «Кредобанк» належним чином повідомив відповідачів про необхідність дострокового повернення кредитних платежів, а сам лише факт неотримання відповідачами зазначених письмових вимог вказує на суб`єктивну і неправильну поведінку сторін щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

За таких обставин АТ «Кредобанк» відповідно до умов укладеного договору та ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив кінцевий строк погашення кредиту, а тому набув право на дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором №6272/2017 від 13 березня 2017 року станом на 18.07.2022 року загальна сума заборгованості за тілом кредиту, яку просить стягнути позивач, з урахування частини, що стягується достроково, становить 730 772 грн 79 коп., з яких 297 366 грн. є простроченою заборгованістю. Також АТ «Кредобанк» просить стягнути проценти за користування кредитом за період з 01.04.2018 року по 01.12.2018 року в розмірі 9 577грн. 47 коп.

Відмовляючи в задоволенні позову Банку, суд першої інстанції вважав наданий позивачем розрахунок заборгованості необґрунтованим та виходив з недоведеності позивачем належними доказами суми заборгованості по кредиту.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Так, у справах про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Верховний Суд у постанові від 07 червня 2023 року у справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22) зазначив, що встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань, суди попередніх інстанцій не врахували, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Між тим у даній справі, що переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції, не погодившись із наданим Банком розрахунком, не встановив конкретного розміру заборгованості, щодо якої у суду немає сумніву, та відмовив у задоволенні позову у повному обсязі.

Крім того, суд не врахував, що відповідачами не було надано власного розрахунку, а також доказів, які підтверджують повернення позичальником кредиту у розмірі та строки, передбачені кредитним договором, та які підтверджують повернення позичальником кредиту у розмірі та строки, передбачені кредитним договором (додатковим договором), та спростовують правильність наданого Банком розрахунку заборгованості, тоді як виписка по рахунку ОСОБА_1 свідчить про порушення нею взятих на себе зобов`язань щодо розміру та строків сплати передбачених кредитним договором платежів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша та друга статті 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 201/5527/16-ц, від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц дійшов висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивачем доведено належними доказами наявність заборгованості за кредитним договором № 6272/2017 від 13 березня 2017 року за тілом кредиту з урахування частини, що стягується достроково, у розмірі 730 772 грн 79 коп.

Разом із тим колегія суддів вважає, що позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом за період з 01.04.2018 року по 01.12.2018 року в розмірі 9 577грн. 47 коп.

Так, пунктом 4.7 Кредитного договору сторони погодили наступний порядок погашення заборгованості за цим договором здійснюється у наступній черговості:

4.7.1 Прострочені платежі по сплаті процентів і комісій за користування Кредитом;

4.7.2. Прострочені платежі по поверненню Кредиту (основного боргу);

4.7.3. Поточні платежі по сплаті нарахованих процентів і комісій за користування Кредитом;

4.7.4. Поточні платежі по поверненню Кредиту (основного боргу);

4.7.5 Пеня, штрафи та інші види неустойки;

4.7.6. Строкові платежі по поверненню Кредиту (основного боргу) на наступний місяць/місяці.

При цьому сторони застережили, що не вправі самостійно змінювати встановлену черговість погашення заборгованості. У випадку надходження від Позичальника коштів з призначенням платежу, яке порушує встановлений вище порядок погашення, Банк проводить погашення заборгованості Позичальника відповідно до положень цього пункту незалежно від вказаного Позичальником призначення платежу.

Отже, сплачені відповідачкою кошти позивач мав рахувати за встановленою пунктом 4.7 кредитного договору черговістю.

Позивачем зазначено, що заборгованість за процентами, яку він просить стягнути з відповідачів, утворилась за період з 01.04.2018 року по 01.12.2018 року. Між тим, позивач стверджує, що проценти за ставкою 22,46 % річних (тобто у період з 01.04.2020 року по 01.07.2021 року) позичальник ОСОБА_1 сплачувала регулярно, без заперечень та застережень.

Викладені обставини свідчать про недотримання Банком умов кредитного договору в частині черговості зарахування сплачених коштів.

За такого не можна вважати обґрунтованими позовні вимоги про стягнення процентів в розмірі 9 577 грн. 47 коп., оскільки згідно п. 4.7.1. Кредитного договору сплачені відповідачкою після 01.12.2018 року кошти повинні були бути зараховані на погашення прострочених процентів.

З огляду на викладене в задоволенні вказаних вимог слід відмовити за недоведеністю.

За такого доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів є безпідставними.

Разом із тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо припинення поруки з передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України підстав.

Так, частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відтак, порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому має юридичне значення доти, поки не припинене основне зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний періоду часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки.

За умов, якщо договором передбачено припинення поруки у разі непред`явлення вимоги до поручителя кредитором протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов`язання, то трирічний строк обчислюється з настанням строку виконання основного зобов`язання.

Саме таких висновків дійшов Верховного Суду України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 6-18цс16 та від 25.02.2021 року у справі № 756/9552/18.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 4.7. укладеного між ПАТ «Кредобанк» і ОСОБА_2 договору поруки сторони погодили, що порука припиняється зі спливом трьохрічного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання за Кредитним договором.

Тобто, сторони договору поруки встановили строк дії поруки, припинення якої пов`язали з моментом закінчення трьох років з дня настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором.

Оскільки Банк реалізував передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України та пунктами 4.9., 4.10. Кредитного договору право вимоги дострокового виконання основного зобов`язання та відповідно змінив строк виконання основного зобов`язання на 09 вересня 2022 року (30 банківських днів з дати (згідно трекінгу Укрпошти) невдалої спроби вручення (за письмовою відмовою адресата) вимоги Банку про дострокове повернення кредиту, то виходячи з умов Договору поруки саме з цієї дати слід відраховувати трирічний строк дії поруки, який станом на момент звернення до суду з даним позовом не настав, а отже відсутні підстави вважати поруку припиненою з передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК підстав.

До того ж колегія суддів враховує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався та був скасований з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Відповідно до п. 12 перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, строки визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та в подальшому неодноразово продовжувався та діє по даний час. Відповідно п. 19 перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Разом із тим, колегія суддів погоджується із доводами ОСОБА_2 про припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України з огляду на нижчевикладене.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15 звернення особи до суду з позовом про припинення поруки на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Частиною першою статті 559 ЦК України в редакції, на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У пункті 1.1. укладеного ПАТ «Кредобанк» і ОСОБА_2 договору поруки сторони погодили, що Поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, неустойок) за Кредитним договором №6272/2017 від 13 березня 2017 р., укладеним між Боржником та Кредитором. Відповідно до вищевказаного Кредитного договору Боржнику Кредитором надаються кредит на наступних умовах: розмір кредиту 1071097 грн., дата остаточного повернення кредиту включно до 01.03.2024 р. На момент укладення Кредитного договору розмір змінюваної процентної ставки на перший період дії ставки становить 13,49% річних («Первинна процентна ставка»). Умови застосування Змінюваної процентної ставки (встановлення зміна) визначені Кредитним договором. Підписанням цього Договору, Поручитель надає згоду на збільшення обсягу своєї відповідальності за цим договором, у разі зміни (збільшення), в порядку та на умовах визначених Кредитним договором, розміру змінюваної процентної ставки.

У пункті 2.7. договору поруки сторони домовились, що Поручитель може надавати згоду на збільшення обсягу його відповідальності за цим Договором у разі: збільшення суми кредиту та/або продовження строку повернення кредиту та /або запровадження нових умов застосування (встановлення, зміна) змінюваної процентної ставки по Кредитному договору в бік збільшення, шляхом надання Кредитору окремої письмової згоди на це, або укладення між Кредитором та Поручителем окремого додаткового договору до цього Договору, або проставлення на відповідному договорі, яким вносяться ці зміни в Кредитний договір свого підпису.

Всі зміни і доповнення до цього Договору вносяться за взаємною згодою сторін і складаються в письмовій формі (пункт 4.4. договору поруки).

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11 викладена правова позиція, що "відповідно до частини першої статті 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього; збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає, зокрема у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним".

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Аналогічний висновок щодо застосування частини першої статті 559 ЦК України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).

З огляду на зміст пункту 1.1. укладеного ПАТ «Кредобанк» і ОСОБА_2 договору поруки не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя Банком розміру процентної ставки з 13,49% до 18,49%, оскільки кредитним договором (пункт 3.11.) було таке збільшення передбачено.

Разом із тим, збільшення Банком розміру процентної ставки до 22,46 % без згоди поручителя умовами кредитного договору не було передбачено, доказів надання письмової згоди ОСОБА_2 на збільшення обсягу його відповідальності або укладення ним додаткового договору чи проставлення ним на відповідному договорі, яким вносяться ці зміни в Кредитний договір свого підпису, позивачем не було надано.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що підвищення процентної ставки до 22,46 % без згоди на це поручителя призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, що є підставою для припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 149/1499/18 вказано, що за змістом ч.3 ст. 6 ЦК України сторони договору на власний розсуд можуть урегулювати в договорі відносини, диспозитивно врегульовані в актах цивільного законодавства, та не можуть відступати від імперативних його положень.

За такого передбачена пунктом 4.8. укладеного ПАТ «Кредобанк» і ОСОБА_2 договору поруки умова, що у разі внесення без згоди Поручителя до Кредитного договору змін, внаслідок чого збільшується розмір його зобов`язань, Поручитель несе часткову відповідальність в межах визначених п.1.1 на момент укладення договору поруки або останніх погоджених змін до Кредитного договору, не свідчить, що порука не є припиненою, оскільки така умова договору суперечить приписам частини першої статті 559 ЦК України в редакції, на час виникнення спірних правовідносин.

З огляду на викладене в задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 слід відмовити у зв`язку з припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України, а не на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, як помилково вважав суд першої інстанції.

Разом із тим колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідачів сплачену Банком плату нотаріусу за вчинення виконавчого напису в розмірі 3200,00 грн., заявлених позивачем як судові витрати.

Так, частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Отже, плата нотаріусу за вчинення виконавчого напису не входить до складу судових витрат. Вказана сума підлягала б стягненню на підставі виконавчого напису, вчиненого 22.12.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 , проте рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05.10.2022 року у справі №465/1068/22 вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи викладене, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення кредитної заборгованості підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення цих вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 730 772 грн 79 коп.

Щодо заявлених позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 74 355грн02коп, то колегія суддів не вбачає підстав для їх відшкодування з огляду на нижчевикладене.

Так, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи відшкодування витрат на правову допомогу Банк надав витяг із Договору про надання правової допомоги, укладений між АТ «Кредобанк» та Адвокатським об`єднанням «Бізнес і Право» від 11 лютого 2019 року.

Проте, згідно матеріалів справи інтереси позивача в суді першої та апеляційної інстанції представляли адвокати Павленко С.В. і Єнова Л.М., які діяли на підставі Довіреностей, виданих АТ «Кредобанк» в особі Заступника Голови Правління та члена Правління цього Товариства. Відомостей про те, що вказані фахівці у галузі права діяли від імені Адвокатського об`єднання «Бізнес і Право» на виконання укладеного з АТ «Кредобанк» 11 лютого 2019 року договору матеріали справи не містять. Зміст наданого позивачем витягу з укладеного між АТ «Кредобанк» та Адвокатським об`єднанням «Бізнес і Право» Договору про надання правової допомоги не свідчить, що предметом договору є надання правових послуг у даній справі.

За таких обставин та враховуючи, що позивачем не подано опису робіт (наданих послуг), наданих Адвокатським об`єднанням «Бізнес і Право» та пов`язаних з розглядом справи, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення заявлених позивачем витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог (98,28%) з ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за позовну заяву в розмірі 10 961 грн 40 коп. та за апеляційну скаргу в розмірі 16 442 грн 10 коп, всього - 27 403грн 50 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 серпня 2023 року в частині вирішення вимог про стягнення кредитної заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» () заборгованість за укладеним 13 березня 2017 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_1 кредитним договором № 6272/2017 станом на 18 липня 2022 року в розмірі 730 772 грн 79 коп. (сімсот тридцять тисяч сімсот сімдесят дві гривні сімдесят дев`ять копійок).

В іншій частині позовних вимог щодо стягнення кредитної заборгованості а також витрат про надання професійної правової допомоги - відмовити.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення сплаченої Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» плати нотаріусу за вчинення виконавчого напису в розмірі 3200 грн залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» () відшкодування судового збору в розмірі 27 403грн 50 коп. (двадцять сім тисяч чотириста три гривні п`ятдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту в порядку і випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 23 листопада 2023 року