КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 754/17768/21

номер провадження 22-ц/824/11766/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року /суддя Бабко В.В./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа на стороні позивача: ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та визнання права власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, просив визнати дійсним Договір дарування квартири, укладений 22.09.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф., зареєстрований у реєстрі за № 3215, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . Визнати відсутнім у територіальної громади м. Києва права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Скасувати рішення державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Бандура Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та скасувати запис про право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , з реєстраційним номером об`єкту рухомого майна: 000, власник: територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради. Визнати за ОСОБА_1 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 3 а.с. 219-231/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема, позивачем подавалось клопотання про витребування договору дарування від 22 вересня 2008 року, який знаходиться в матеріалах цивільної справи Деснянського районного суду міста Києва № 754/4108/18 та клопотанням про витребування у приватного нотаріуса належним чином засвідченої копії договору дарування від 22 вересня 2008 року, які проігноровані судом. Отже, при ухваленні рішення судом першої інстанції не досліджувався оригінал договору від 22 вересня 2008 року, який є предметом позову. Наявність на договорі дарування від 22 вересня 2008 року підпису ОСОБА_5 підтверджує як його наміри та волю, так і фіксацію волевиявлення дарувальника щодо безоплатної передачі у власність відновідачу-1 квартири АДРЕСА_1 , на договорі вчинено посвідчувальний напис. Водночас, суд першої інстанції, встановивши, що під реєстровим номером №3215, міститься запис про вчинення приватним нотаріусом КМНО Шевченко В.Ф. іншої нотаріальної дії, не врахував, що розбіжності в реєстрових номерах приватного нотаріуса КМНО Шевченко В.Ф. не можуть бути підставою для висновку про відсутність у ОСОБА_5 волі на укладення договору дарування від 22 вересня 2008 року та відчуження майна. Також судом першої інстанції зроблено хибний висновок щодо встановлення відумерлості спадщини. Постановою Верховного Суду від 29.04.2020 р., відповідачу-1 не передавалась відумерла спадщина, у вигляді квартири АДРЕСА_1 , а тому територіальна громада не набула права на це нерухоме майно у відповідності до ст. 1277 ЦК України. Отже, сам факт визнання спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_1 відумерлою, без ухвалення судового рішення про передачу її територіальній громаді свідчить про те, що до територіальної громади міста Києва не перейшло і не могло перейти право на відумерлу спадщину.

Представник Київської міської ради Харитонов М.С. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність її доводів. Вказував, що задоволення клопотання про витребування доказу, не є обов`язком суду, оскільки суд на власний розсуд вирішує необхідність витребування того чи іншого доказу, з огляду на обставини, які цей доказ може підтвердити. Серед доказів, доданих апелянтом до позовної заяви, міститься копія договору дарування від 22.09.2008 р., завірена адвокатом Дяченком І.В., шляхом проставлення печатки «згідно з оригіналом 23 листопада 2021 р. Адвокат Дяченко І.В.». Отже, ОСОБА_1 підтверджує, що копія договору дарування відповідає оригіналу, водночас просить суд його витребувати. Жодна із сторін не висловила заперечення щодо невідповідності копії договору дарування його оригіналу. Наголошував, що у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 р. по справі № 754/4108/18-ц, суд дійшов висновку, що договір дарування від 22.09.2008 р. ВКМ№ 727963, за яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 і який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. і зареєстрований в реєстрі за № 3215 є нікчемним. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12.11.2018 № 754/4108/18-ц квартиру АДРЕСА_1 визнано відумерлою спадщиною та витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва. Постановою Верховного Суду від 29.04.2020 р. заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12.11.2018 р. в частині визнання вищезазначеної квартири відумерлою спадщиною та витребування, залишено в силі. Розпорядженням № 1337 від 03.09.2020 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва нерухомого майна», квартира АДРЕСА_1 прийнята до комунальної власності територіальної громади міста Києва як нерухоме майно, та передана до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Отже, рішення судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване.

Відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що відповідно до ухваленого заочного рішення Деснянським районним судом м. Києва від 12.11.2018 р., по справі № 754/4108/18, за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3, в інтересах держави, в особі Київської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, визнання спадщини відумерлою та витребування майна, позовні вимоги задоволені.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 22.09.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф., зареєстрований у реєстрі за № 3215.

Визнано спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33,00 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 відумерлою.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 33,00 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., вартістю 714709,00 грн. (сімсот чотирнадцять тисяч сімсот дев`ять гривень), (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Постановою Київського апеляційного суду від 09.10.2019 р., заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2018 р. по справі № 754/4108/18 скасовано, та прийнято нову постанову, якою відмовлено у позові про визнання недійсним договору дарування, визнання спадщини відумерлою та витребування майна.

Постановою Верховного Суду від 29.04.2020 р., касаційну скаргу прокурора задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 09.10.2019 р. скасовано, заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2018 р. в частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 22.09.2008 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В. Ф., зареєстрованого у реєстрі за № 3215, скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.112018, в частинах визнання спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33,00 кв.м, житловою - 17,9 кв.м, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 відумерлою та витребування у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва квартири АДРЕСА_1 , вартістю 714709,00 грн, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 - залишено в силі.

Відповідно до вимог ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судами у справі № 754/4108/18 було встановлено та не спростовано при розгляді даної справи, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 16.05.1994, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 , належала на праві приватної власності ОСОБА_5

22 вересня 2008 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування ВКМ №727963, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. і зареєстрованого в реєстрі за № 3215. На договорі міститься реєстраційний напис, вчинений 01.10.2008, реєстровий № 2415.

01 липня 2012 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер у віці 89 років, причина смерті: хронічна ішемічна хвороба серця, що підтверджується актовим записом про смерть від 02.07.2012 № 11857. У цьому актовому записі також вказано, що місце проживання померлої особи: АДРЕСА_1 , документ, що підтверджує факт смерті - лікарське свідоцтво про смерть від 02.07.2012 № 2206/2, видане Київським міським бюро судово-медичної експертизи.

У день смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка йому належала на праві власності та в якій він був зареєстрований та проживав один.

Відповідно до довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 27.12.2016, квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. 22.09.2008 за реєстровим № 3215.

Листом від 13.11.2017 КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» повідомило, що за даними реєстрових книг КП «Київського міського бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування за реєстровим № 2415 у реєстровій книзі, не реєструвалася у БТІ.

П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою у листі на ім`я прокуратури від 11.01.2018 повідомлено, що заповіт від імені ОСОБА_5 не посвідчувався і спадкова справа щодо його майна в період з 2012 року по 2017 рік не заводилась.

Згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №50521937 від 11.01.2018, заповіти від імені ОСОБА_5 не посвідчувались.

02 березня 2017 року ОСОБА_3 відчужив квартиру АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до пункту 2 договору купівлі-продажу, документ, що підтверджує право власності продавця на відчужувану квартиру, є договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф., 22.09.2008 за реєстровим номером 3212, та зареєстрований у Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 01.10.2008, записаний у реєстрову книгу №д. 146-531 за реєстровим № 2415.

Довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2018 підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності 17.05.2017 за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02.03.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 397.

10 березня 2017 року до ЄРДР внесено відомості про те, що впродовж тривалого часу невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою АДРЕСА_1 , яка належала покійному ОСОБА_5

17 травня 2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.05.2017, укладеного із ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою В.А.

Згідно із листа Київського державного нотаріального архіву від 21.12.2017, у справі №2-27 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій», том № 3 за 2008 рік приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. за реєстровим №3215 від 17.10.2008 міститься запис про вчинення нотаріальної дії по засвідченню справжності підпису.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч. 1 ст. 202 ЦК України якою встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже Верховний Суд по справі № 754/4108/18 у Постанові від 29.04.2020 зробив висновок та визнав, що договір дарування від 22 вересня 2008 року ВКМ № 727963, за яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. і зареєстрований у реєстрі за № 3215, є нікчемним, оскільки нотаріус не вчиняв посвідчення цього договору, а за вказаним реєстровим номером міститься запис про вчинення іншої нотаріальної дії - засвідчення справжності підпису. Таким чином, відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним, оскільки такий правочин є нікчемним в силу закону.

Апелянт, в обґрунтування як позовних вимог так і доводів апеляційної скарги, зокрема, посилається на те, що оскільки нотаріусом на Договорі дарування вчинено посвідчувальний напис, який відповідає формі № 34, затвердженій Наказом №1/5, а також Договір дарування містить підписи його сторін, на ньому наявні підпис та печатка приватного нотаріуса, а також значиться реєстровий номер нотаріальної дії нотаріуса №3215, договір є дійсним. Окрім цього, зміст Договору дарування було викладено на спеціальному бланку, в письмовій формі із зазначенням місця і дати його укладання, наявність підпису дарувальника ОСОБА_5 свідчить про його волю, нотаріусом встановлено особу та дієздатність дарувальника.

Зазначені доводи апеляційним судом відхиляються з огляду на частину першу статті 202, частину третю статті 203 ЦК України, які вказують, що головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 та Верховним Судом у постанові №707/1541/16-ц від 11.04.2018.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_7 , не був стороною Договору дарування від 22.08.2008 ВКМ № 727963, за яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , та який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. і зареєстрований у реєстрі за № 3215, і не може стверджувати про елемент волевиявлення дарувальника або обдарованого, оскільки належних та допустимих доказів засвідчення добровільного укладання договору ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не надано.

Відсутні будь-які докази волевиявлення самих учасників договору дарування, встановити беззаперечне погодження на укладання договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 суду не виявляється можливим, оскільки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_3 будь-яких пояснень по справі не надавав.

Не надано також і доказів факту прийняття ОСОБА_3 (обдарованим) спірної квартири в своє право власності, користування або розпорядження, а навпаки встановлено, що ОСОБА_5 (дарувальник) на час смерті проживав в квартирі АДРЕСА_1 , що дає суду встановити, що договір Дарування від 22.09.2008 взагалі не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Реєстр для реєстрації нотаріальних дій повинен бути прошнурований, аркуші пронумеровані. Кількість аркушів у реєстрі повинна бути засвідчена підписом посадової особи відповідного територіального органу Міністерства юстиції України та його печаткою. Кожний нотаріус веде окремий реєстр. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережні виправлення та запис олівцем.

Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Порядок ведення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій та їх форма встановлюються Міністерством юстиції України.

Отже Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії.

Як при розгляді цивільної справи № 754/4108/18 так і при розгляд даної справи судами не було встановлено, що нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. дійсно був посвідчений спірний договір дарування.

При розгляді цивільної справи № 754/4108/18 судами було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 вибула із власності ОСОБА_5 на підставі підробленого договору дарування.

Таким чином, враховуючи встановлене та наведене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що відсутні підстави для визнання договору дарування який був визнаний нікчемним в силу закону, визнавати дійсним.

Щодо доводів позову та аналогічних доводів апеляційної скарги відсутності у територіальної громади м. Києва права на квартиру, та щодо рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за територіальної громади м. Києва суд першої інстанції також зробив правильні висновки.

Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відумерлість спадщини встановлена Постановою Верховного Суду від 29.04.2020 р. Постановивши, що квартира АДРЕСА_1 , є відумерлою спадщиною, яка підлягає витребуванню на користь територіальної громади міста Києва, а отже відбулось повернення (передача) майна законному власнику, що і надало законних підстав для прийняття Державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності на зазначене майно за територіальною громадою міста Києва.

Оскільки вимога про визнання права власності на квартиру за позивачем є похідною від вимог про визнання договору дарування дійсним та скасування рішення державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в яких судом у задоволенні відмовлено, а тому вона задоволенню також не підлягає.

Відхиляються також і доводи апеляційної скарги щодо невитребування спірного договору, оскільки жодна із сторін не висловила заперечення щодо невідповідності копії договору дарування, що міститься у справі, його оригіналу.

У Постанові Верховного Суду від 29.04.2020 р. по справі № 754/4108/18-ц, суд дійшов висновку, що договір дарування від 22.09.2008 р. ВКМ№ 727963, за яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 і який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. і зареєстрований в реєстрі за № 3215 є нікчемним.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12.11.2018 № 754/4108/18-ц квартиру АДРЕСА_1 визнано відумерлою спадщиною та витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва. Постановою Верховного Суду від 29.04.2020 р. заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12.11.2018 р. в частині визнання вищезазначеної квартири відумерлою спадщиною та витребування, залишено в силі.

Розпорядженням № 1337 від 03.09.2020 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва нерухомого майна», квартира АДРЕСА_1 прийнята до комунальної власності територіальної громади міста Києва як нерухоме майно, та передана до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації.

Отже, рішення судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: