Справа № 369/6681/22
Провадження № 2/369/1677/23
17.05.2023 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Фінагеєвої І.О.,
при секретарі Світлак Ю.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми авансу за попереднім договором купівлі-продажу квартири, -
В липні 2022 року позивачі звернулися до суду з позовом про стягнення суми авансу за попереднім договором купівлі-продажу квартири. Свої вимоги мотивували тим, що 02 лютого 2020 року між ними та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 Святошинський район Київської області, с.Софіївська Борщагівка, вул.Райдужна, 62 та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення) (комерційна назва «ЖК «Данія»).
Відповідно до умов вказаного попереднього договору, відповідач зобов`язався збудувати в строк до 30 грудня 2020 року на вищевказаній земельній ділянці багатоквартирний будинок та, відповідно, передати у власність позивачів, з одночасним укладенням договору купівлі-продажу (основний договір), квартиру АДРЕСА_2 на першому поверсі у вказаному будинку.
При цьому, відповідач гарантував позивачам, що вказана земельна ділянка, на якій відбувається будівництво багатоквартирного будинку, належить йому на праві власності згідно із договором купівлі-продажу земельної ділянки (реєстр.№802; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 159535872).
На виконання умов попереднього договору позивачами було передано відповідачу як продавцю квартири грошові кошти в розмірі 8 300,00 доларів США, при цьому кожен із позивачів передав Відповідачеві авансового платежу, що в загальному розмірі склало 8 300, 00 доларів США, про що вказано в самому договорі.
Основний договір, згідно з умовами попереднього договору, мав бути укладений сторонами не пізніше 30 грудня 2020 року. Однак, даний договір між позивачами та відповідачем не було укладено до сьогоднішнього дня, при цьому, будівництво багатоквартирного будинку, про який йде мова, зупинено. Будинок внесено до переліку недобудов. Відповідач на зв`язок не виходить, гроші позивачам в добровільному порядку не повернув.
З огляду на вказані обставини, позивачі змушені були звернутися до Києво-Святошинського районного суду Київської області з метою захисту порушених прав та законних інтересів.
В своїй позовній заяві позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача-1 ОСОБА_1 4 150,00 доларів США - авансовий платіж за Попереднім договором від 02 лютого 2020 року та 186,24 доларів США - 3% річних, нарахованих внаслідок прострочення повернення авансового платежу.
Аналогічні позовні вимоги були адресовані відповідачеві позивачем-2.
Крім того, позивачі просили стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 3 171 грн. 60 коп., який був сплачений ними при поданні позовної заяви до суду.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
У судове засідання представник позивачів адвокат Саліхов О.О. не з`явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. При цьому, останнім було подану заяву про розгляд справи за його відсутності, за відсутності позивачів та відповідача, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.
ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки судові не повідомив, відзив на позов до суду не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду від відповідача не надходило, як не надходило і будь-яких інших документів, право на подання яких передбачено для учасника справи згідно із ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2?від 12.06.2009 визначено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 02 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як покупцями, та ОСОБА_3 , як продавцем, був укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 .
Відповідно до п.3 Попереднього Договору сторони домовились, що договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30 грудня 2020 року. Ціна продажу квартири складає 11 852 доларів США. Ціна за 1 кв.м квартири становить 502 долара США.
Пунктом 4 Попереднього Договору, встановлено, що при його укладенні на підтвердження намірів сторін Покупці передали, а Продавець прийняв суму авансу у розмірі 8 300 доларів США. Залишок суми у розмірі 3 552 доларів США Покупці зобов`язалися сплатити до 30 грудня 2020 року.
Відповідно до п. 5 Попереднього Договору у випадку відмови (ухилення) Продавця від продажу у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, Продавець повинен повернути Покупцям одержану від них суму авансу в розмірі 8 300 доларів США протягом одного місяця.
Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 ст.628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним.
Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.
Основним договором у правовідносинах сторін даної справи мав стати договір купівлі-продажу квартири.
Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя та четверта статті 334 ЦК).
У свою чергу,статтею 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно п. 13 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається (абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України).
В силу статей 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.
Позивачі у своїй позовній заяві посилаються на те, що 02 лютого 2020 року між Позивачами, як покупцями, та Відповідачем, як продавцем, був укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. При дослідженні в судовому засіданні копії вказаного попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири було встановлено, що цей договір є нотаріально не посвідчений, а тому згідно до ч. 2 ст. 215 та ст. 657 ЦК України є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом.
Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Так, відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.
Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.
Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачами грошова сума у загальному розмірі 8 300 доларів США є авансом, який підлягав поверненню.
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.
Таким чином, оскільки укладений між сторонами правочин - попередній договір купівлі-продажу квартири є нікчемним, проте, на його виконання позивачами були сплачені грошові кошти у розмірі 8 300 доларів США, то відповідно до ст. 216 ЦК України до такого договору підлягають застосуванню наслідки нікчемного правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивів грошових коштів у розмірі 8 300 доларів США.
Стосовно позовних вимог про стягнення 3 % річних суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 216 ЦК України, якщо через вчинення недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Частиною 4 ст.263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Факт порушення відповідачем грошового зобов`язання передбачає його обов`язок як боржника сплатити грошові кошти на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Отже, позивачі мають право вимагати від відповідача сплати також 3%річних від простроченої суми за користування грошима.
Як вбачається з матеріалів судової справи, позивачами надано розрахунок суми трьох процентів річних за ст.625 ЦК України за період з 01 лютого 2021 року по 31 липня 2022 року. Вказана сума склала 372, 48 доларів США.
Суд приймає до уваги наданий позивачами розрахунок 3% річних від простроченої суми в розмірі 372,48 доларів США.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню в сумі 372,48 доларів США.
В постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, Верховний суд дійшов висновку про те, що немає законодавчої заборони на стягнення боргу за договором в іноземній валюті, оскільки правовий режим іноземної валюти на території України, хоча й пов`язаний із певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.
Згідно із Постановою Великої Палати Верховного суду у справі 723/304/16-ц від 23 жовтня 2019 року, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.
При цьому, щодо виконання рішення суду, суд зазначає таке.
Сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу, що відповідає правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року у справі № 3-62гс11, від 26 грудня 2011 року у справі №3-141гс11 та від 7 жовтня 2014 року у справі №3-133гс14 та підтверджена постановою Верховного суду України від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16.
Вказані правові висновку суд враховує при винесенні рішення в даній справі.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.
У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 171, 60 грн. покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми авансу за попереднім договором купівлі-продажу квартири - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 ) 4 150, 00 (чотири тисячі сто п`ятдесят) доларів США - авансовий платіж за попереднім договором від 02.02.2020 року та 186 (сто вісімдесят шість) доларів США 24 центи - 3% річних, нарахованих внаслідок прострочення повернення авансового платежу;
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_6 ) 4 150, 00 (чотири тисячі сто п`ятдесят) доларів США - авансовий платіж за попереднім договором від 02.02.2020 та 186 (сто вісімдесят шість) доларів США 24 центи - 3% річних, нарахованих внаслідок прострочення повернення авансового платежу;
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 ) 1 585 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят пять) гривень 80 копійок на відшкодування сплаченого судового збору;
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_6 ) 1 585 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят пять) гривень 80 копійок на відшкодування сплаченого судового збору;
Копію заочного рішення негайно направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуто Києво-Святошинським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Інформація про позивача-1: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

Інформація про позивача-2: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_6 ; ( паспорт НОМЕР_2 );

Інформація про відповідача: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя Фінагеєва І.О.