ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

08 листопада 2023 року

м. Харків

справа № 646/7122/18

провадження № 22-ц/818/1783/23

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Носової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 липня 2023 року, ухвалене суддею Янцовською Т.М., -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на майно, яке зареєстровано за ОСОБА_5 : на 156/200 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі -продажу від 31.05.1984 року, на 11/100 частин даного домоволодіння, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.08.2004 року.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що вона з березня 1997 року знаходилась в фактичних шлюбних відносинах зі ОСОБА_5 , взаємно та в очах оточуючих людей визнавали один одного чоловіком та дружиною, спільно вели господарство, мали спільний сімейний бюджет, між ними був розподілені сімейні обов`язки. Спочатку вони спільно однією сім`єю проживали в гуртожитку по АДРЕСА_2 , а з червня 1999 року проживали в домоволодінні АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_5 . Але ці частини домоволодіння знаходились в непридатному для проживання стані, протікав дах, стіни знаходились в аварійному стані, фактично не було опалення. В 2003 році мати позивачки - ОСОБА_1 , 1926 року народження, продала свій будинок в селі Губське, Лубенського району, Полтавській області, отримані від продажу грошові кошти подарувала позивачці для реконструкції належної ОСОБА_5 частини домоволодіння. Також мати ОСОБА_1 переїхала проживати в домоволодіння АДРЕСА_1 , де була зареєстрована, іншого житла не мала. Проведення відновлювального ремонту спірного домоволодіння відбулося за рахунок належних позивачці коштів, в зв`язку з чим у неї виникло право власності на частину будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після його смерті залишилась спадщина у вигляді 156/200 частин та 11/100 частин будинку АДРЕСА_1 . Спадкоємцями померлого ОСОБА_5 першої черги є: його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , син ОСОБА_8 , дочка ОСОБА_2 . Спадкоємцем померлого ОСОБА_5 за правом представлення є його онук - неповнолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7 . Спадкоємцем померлих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є син позивачки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Раніше померлий ОСОБА_5 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Шлюб розірвано рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.02.1998 року.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального права, суд вказував, що позивач не зазначила підстави для набуття права власності на спірний будинок. Вважає такий висновок суду необгрунтованим, оскільки проведення відновлюваного ремонту спірного майна відбулося за кошти позивача, у зв`язку з чим у неї виникло право власності на частину домоволодіння. Вказує, що вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , але фактично мешкала з 1999 року за адресою спірного майна з ОСОБА_5 , вони вели спільне господарство, у них були спільні витрати, факт спільних витрат підтверджується копіями фіскальних чеків с 2007 року до 2010 року.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин, на які вона посилалась в обґрунтування позову.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно інформації КП «ХМБТІ» від 19.10.2009 р. № 4445 право власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано на:

11/100 частин за ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24.06.1958 р. 6-ю ХДНК, р. № 4378, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.04.1971 р., ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.10.1971 р.

156/200 частин за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 31.05.1984 р. 1-ю ХДНК, р.№1-ДН-653,

11/100 частин за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва на право на спадщину, виданого 12.08.2004 р. 1-ю ХДНК, р.№6-1425.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції 17.05.2011 р., ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі реєстрації смертей 01.03.2011 р. зроблено відповідний актовий запис №2946.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , зареєстрованого адміністрацією Новостроївського сільського поселення муніципального району Грайворонський район Білгородської області, ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що в книзі реєстрації смертей 16.02.2015 р. зроблено відповідний актовий запис №2.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , зареєстрованого відділом РАГС адміністрації муніципального району Грайворонський район Білгородської області, 28.02.2017 р., ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , про що в книзі реєстрації смертей 28.02.2017 р. зроблено відповідний актовий запис №37.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.09.2003 р. ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_11 купила житловий будинок з господарчими надвірними побудовами, що знаходяться в АДРЕСА_3 .

З наданої копії паспорту позивачки ОСОБА_1 , серії НОМЕР_4 , виданого 25.01.2000 р. Комінтернівським РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області, вбачається, що остання зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилалась на те, що вона з березня 1997 року знаходилась в фактичних шлюбних відносинах зі ОСОБА_5 , вони спільно вели господарство, мали спільний сімейний бюджет, між ними був розподілені сімейні обов`язки. Спочатку вони спільно однією сім`єю проживали в гуртожитку по АДРЕСА_2 , а з червня 1999 року проживали в домоволодінні АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_5 .

Крім того, позивач посилалась на те, що її мати - ОСОБА_1 в 2003 році продала свій будинок в с. Губське, Полтавської області, а отримані кошти від продажу подарувала позивачці для реконструкції належної ОСОБА_5 частини домоволодіння. За вказані кошти вона з ОСОБА_5 відремонтували належну останньому частину спірного домоволодіння.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки».

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Між тим, колегія суддів вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона з ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 1997 року.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:

1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;

2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Між тим, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження істотного збільшення вартості спірного будинку внаслідок праці позивача та витрат її особистих коштів надано не було.

Щодо наданих позивачем ОСОБА_1 чеків на придбання будівельних матеріалів, то вони не можуть бути прийняті судом у якості доказів, оскільки більшість не містить жодних відомостей про особу покупця або місце розвантаження матеріалів, решта видані на ім`я ОСОБА_5 .

Крім того, відомості, наявні у вказаних чеках, самі по собі не свідчать про істотне збільшення вартості спірного будинку. Клопотання про призначення відповідної експертизи позивач не заявляла.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК Українивизначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна чергаспадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вона проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

З огляду на встановлені обставини та надані докази суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлено 17 листопада 2023 року.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова