ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» листопада 2023 року

м. Харків

справа № 641/1518/23

провадження № 22ц/818/1670/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю. М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк», представниця позивача Кравцова С. М.,

відповідач ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 травня 2023 року в складі судді Музиченко В.О.

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 852-1-27/45/1/8-95. Свої зобов`язання банк виконав, надавши грошові кошти позичальникові, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав, в результаті чого у нього виникла заборгованість перед кредитором.

Вказав, що в подальшому назву банку змінено на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та надалі його припинено шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», який в свою чергу змінив назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Зазначив, що на підставі виконавчого листа № 6-4967, виданого 30 січня 2012 року, з відповідача стягнуто заборгованість у розмірі 540 647,39 грн. Однак, борг не сплачено.

Вказав, що у результаті невиконання умов договору у відповідача виникла заборгованість, розрахована на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, яка станом на 14 січня 2023 року становить 309 046,92 грн, та складається з: суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 48 704,28 грн та суми заборгованості за інфляційними втратами 260 342,64 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість, розраховану на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 852-1-27/45/1/8-95 від 16 травня 2008 року, яка становить 309 046,92 грн, та складається з: суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 48 704,28 грн та суми заборгованості за інфляційними витратами 260 342,64 грн, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 4635,70 грн.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 травня 2023 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість, розраховану на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, та пунктів Кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 852-1-27/45/1/8-95 від 16 травня 2008 року у розмірі 309 046,92 грн, витрати по сплаті судового збору у сумі 4 635,70 грн, а всього 313 682,62 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_1 через представника подав заяву про його перегляд.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказав, що позивачем не надано доказів на підтвердження дійсної наявності вимоги про стягнення грошових коштів в сумі 540 647,39 грн, зокрема, банківської виписки, та що ця заборгованість не є погашеною з урахуванням того, що було відкрито та завершено виконавче провадження з її стягнення. На час розгляду справи за позовом банку до нього про стягнення заборгованості така категорія справ не була підвідомча третейському суду, а тому результат розгляду не може бути використаний в іншій справі. Не підлягають стягненню виключно 3% річних та інфляційні збитки у натуральному зобов`язанні без пред`явлення вимог про стягнення задавненої вимоги. Виконавче провадження щодо стягнення з нього заборгованості завершено, оскільки стягувач подав заяву про повернення виконавчого документа. Тобто стягувач не бажав у примусовому порядку стягувати з нього суму коштів. Позивачем здійснено нарахування коштів на час воєнного стану та в період дії карантину. До участі у справі не залучені поручителі, які повинні відповідати за прострочення виконання зобов`язання поряд з боржником, тобто не залучені всі належні відповідачі.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив визнати поважними причини пропуску та поновити процесуальний строк для подання доказу та долучити до матеріалів справи копію договору поруки № 852-3-27/45/1/8-25 від 16 травня 2008 року.

Вказане клопотання є зайвим, адже копія договору поруки долучена до заяви про перегляд заочного рішення суду та вже міститься у матеріалах справи (а. с. 64-65).

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В суді апеляційної інстанції представниця Акціонерного товариства «Сенс Банк» заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та вважала її необгрунтованою. При цьому акцентувала увагу суду на тому, що відзиву на апеляційну скаргу Акціонерне товариство «Сенс Банк» не надавав.

До суду апеляційної інстанції інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 21 листопада 2023 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи, посилаючись на зайнятість в слідчих діях. Заяву залишено без задоволення, оскільки, по перше, доказів представник ОСОБА_1 про зайнятість в слідчих (розшукових) діях не надав, а по друге, за його клопотанням такого ж змісту вже відкладався попередній розгляд справи. Будь яких доказів представник ОСОБА_1 не надав. Його посилання на те, що він, як представник ОСОБА_1 не отримував відзив на апеляційну скаргу судова колегія відхиляє, оскільки матеріали справи не містять відзиву на апеляційну скаргу і представниця Акціонерного товариства «Сенс Банк» підтвердила, що відзив на апеляційну скаргу банк не готував. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та його представника на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, заочне рішення суду змінити.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не виконано умови кредитного договору та рішення суду про стягнення з нього заборгованості, тому з нього на користь позивача підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 852-1-27/45/1/8-95, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 61 811,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 травня 2023 року (а. с. 5-8).

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «СНЕЙК», Споживчим кооперативом «Перспектива» укладено договір поруки від 16 травня 2008 року (а. с. 64-65).

Додатковою угодою № 1 від 17 жовтня 2008 року до кредитного договору процентну ставку збільшено до 14% річних (а. с. 13).

З інформації про виконавче провадження від 13 січня 2023 року № 36732502 (ідентифікатор ЕГ68428564ЕА) вбачається, що з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість у розмірі 540 647,39 грн, на підставі чого Дніпровським районним судом м. Києва 30 січня 2012 року видано виконавчий лист № 6-4967 (а. с. 15).

Вказану заборгованість з ОСОБА_1 стягнуто за рішенням третейського суду, як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду та апеляційної скарги.

При цьому, копія рішення третейського суду та копія ухвали Дніпровського районного суду м. Києва щодо видачі виконавчого листа на примусове виконання вказаного рішення суду сторонами не надані.

Виконавче провадження № 36732502 завершено. Відомості щодо належного виконання рішення суду відсутні.

З розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 852-1-27/45/1/8-95 від 16 травня 2008 року вбачається, що за період з 14 січня 2020 року по 14 січня 2023 року 3% річних від суми боргу в 540 647,39 грн складає 48 704,28 грн, а інфляційні втрати - 260 342,64 грн, а всього заборгованість складає 309 046,92 грн (а. с. 4).

Акціонерним товариством «Сенс Банк» складено на ім`я ОСОБА_1 вимогу про сплату заборгованості на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 309 046,92 грн (а. с. 16).

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини 1 статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Такі правові висновки зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

Як вбачається з висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання.

Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Відповідні правові позиції висловлено Верховним Судом у постановах Великої Палати від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18, від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі №759/4755/19, від 18 січня 2023 року у справі № 524/4102/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 462/109/21.

У справі, що переглядається, банк звернувся до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 рішення третейського суду про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, на виконання якого Дніпровським районним судом м. Києва 30 січня 2012 року видано виконавчий лист № 6-4967.

З інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень щодо виконавчого провадження № 36732502 за ідентифікатором ЕГ68428564ЕА вбачається, що вказане виконавче провадження завершено. 03 травня 2018 року прийнято постанову про повернення виконавчого документи стягувачу на підставі його заяви. Відомості щодо виконання боржником рішення суду та стягнення з нього заборгованості відсутні.

Зі свого боку відповідач також не надав суду відомостей про виконання рішення третейського суду про стягнення з нього заборгованості.

З ухваленням рішення про стягнення заборгованості кредитне зобов`язання не припинилось, та невиконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, яке має наслідком відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України.

Відповідачем не виконано рішення, яким стягнуто заборгованість в гривні, тобто валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість також є правомірним.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача коштів на підставі статті 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що позивачем не надано доказів на підтвердження дійсної наявності вимоги про стягнення грошових коштів в сумі 540 647,39 грн, зокрема, банківської виписки та що ця заборгованість не є погашеною з урахуванням того, що було відкрито та завершено виконавче провадження судова колегія відхиляє, оскільки заборгованість саме у такому розмірі визначена у виконавчому листі від 30 січня 2012 року та будь-яких доказів її повного чи часткового погашення ані у межах виконавчого провадження, ані добровільно, матеріали справи не містять і відповідачем не надано.

Посилання ОСОБА_1 на те, що на час розгляду справи за позовом банку до нього про стягнення заборгованості така категорія справ не була підвідомча третейському суду, а тому результат розгляду не може бути використаний в іншій справі є безпідставними, оскільки відомостей про скасування рішення третейського суду матеріали справи не містять, тож воно є обов`язковим для сторін в силу вимог статті 50 Закону України «Про третейські суди».

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що не підлягають стягненню 3% річних та інфляційні збитки у натуральному зобов`язанні без пред`явлення вимог про стягнення задавненої вимоги, не можуть бути взяті до уваги у контексті спірних правовідносин.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, зазначив, що тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі № 409/129/20.

Однак, з обставин даної справи вбачається, що кредитор вже скористався судовим захистом, та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, отже таке зобов`язання не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19, провадження № 61-14506св20.

Доводи відповідача щодо того, що виконавче провадження щодо стягнення з нього заборгованості завершено, оскільки стягувач подав заяву про повернення виконавчого документа, тобто стягувач не бажав у примусовому порядку стягувати з нього суму коштів, не спростовують його обов`язку виконати рішення суду та сплатити заборгованість за кредитним договором та не свідчать про відсутність у кредитора прав щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу.

Посилання ОСОБА_1 на те, що позивачем здійснено нарахування коштів в період дії карантину судова колегія відхиляє, адже пунктом 15 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Тобто, закон звільняє боржника саме від сплати неустойки на вказаний період. У той же час, платежі компенсаційного характеру, встановлені статтею 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання - інфляційні, а також 3% річних від простроченої суми, не є неустойкою, та звільнення від таких заходів відповідальності законом не передбачено.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що до участі у справі не залучені поручителі, які повинні відповідати за прострочення виконання зобов`язання поряд з боржником, тобто позов пред`явлено не до всіх належних відповідачів, є безпідставними, оскільки, по-перше, кредитор має право на власний розсуд пред`являти свої вимоги до будь-якого з солідарних боржників, та по-друге, компенсаційні платежі у даній справі нараховано у зв`язку з тим, що саме ОСОБА_1 не виконано рішення про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправомірного нарахування кредитором 3% річних та інфляційних втрат за період воєнного стану та вбачає підстави для зміни заочного рішення суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з розрахунку банку відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 852-1-27/45/1/8-95 від 16 травня 2008 року, йому нараховано за період з 14 січня 2020 року по 14 січня 2023 року 3% річних від суми боргу в 540 647,39 грн у розмірі 48 704,28 грн, та інфляційні втрати у розмірі 260 342,64 грн, а всього - 309 046,92 грн.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією рф проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває дотепер.

15 березня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану». Відповідно до частини 3 Закону України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19.

Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З урахуванням того, що рішення третейського суду про стягнення заборгованості ухвалено у зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, між сторонами виникло грошове зобов`язання, пов`язане з невиконанням умов договору, яке підтверджене рішенням суду. Тож до цих правовідносин підлягає застосуванню пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Таким чином, підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат після 24 лютого 2022 року немає, і стягненню підлягають відповідні нарахування лише за період з 14 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

Розрахунок 3% річних:

Період розрахунку: з 14 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 353 дні

540 647,39 грн (сума боргу) ? 3% (процентна ставка) / 100% ? 353 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 15 643,32 грн.

Період розрахунку: з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - 365 днів

540 647,39 грн (сума боргу) ? 3% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 16 219,42 грн.

Період розрахунку: з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року - 54 дні

540 647,39 грн (сума боргу) ? 3% (процентна ставка) / 100% ? 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 2 399,59 грн.

15 643,32 + 16 219,42 + 2399,59 = 34 262,33 грн.

Розрахунок інфляційних втрат:

Сукупний індекс інфляції = 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% = 118,881%

540 647,39 грн (сума боргу) ? 118,881% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 540 647,39 грн (сума боргу) = 102 081,85 грн.

Отже, з відповідача за період з 14 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року підлягає стягненню сума 3% річних за прострочення виконання рішення у розмірі 34 262,33 грн та інфляційні втрати у розмірі 102 081,85 грн.

На підставі викладеного заочне рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням суми стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованості, розрахованої на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, з 309 046,92 грн до 136 344,18 грн за період з 14 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року, з яких 34 262,33 грн 3% річних та 102 081,85 грн - інфляційні втрати.

В іншій частині, а саме за період з 24 лютого 2022 року по 14 січня 2023 року, позовні вимоги банку задоволенню не підлягають.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, суму судового збору, що підлягає стягненню з нього на користь банку за подання позову, слід зменшити з 4 635,70 грн до 2 045,27 грн, адже позов задоволено на 44,12 % (4 635,70*44,12%).

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено відповідно на 55,88%, тому з банку на його користь підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 885,64 грн (6 953,55*55,88%).

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 травня 2023 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованості, розрахованої на підставі частини 2 статті 625 ЦК України та пунктів кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 852-1-27/45/1/8-95 від 16 травня 2008 року з 309 046,92 грн до 136 344,18 грн за період з 14 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року, з яких 34 262,33 грн 3% річних та 102 081,85 грн - інфляційні втрати та витрат по сплаті судового збору з 4 635,70 грн до 2 045,27 грн, а всього з 313 682,62 грн до 138 389,45 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 3 885, 64 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 22 листопада 2023 року.