Номер провадження: 22-ц/813/203/23
Справа № 521/4337/14-ц
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року, постановленого під головуванням судді Мазун І.А., повний текст рішення складений 03 липня 2019 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Другий Малиновський відділ реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про визнання розірвання шлюбу фіктивним та анулювання актового запису про розірвання шлюбу, визнання частини житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності, визнання майнових прав на частину житлового будинку, як на частку у праві спільної сумісної власності та визнання майнових прав на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Другий Малиновський відділ реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про визнання розірвання шлюбу фіктивним та анулювання актового запису про розірвання шлюбу, визнання частини житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності, визнання майнових прав на частину житлового будинку, як на частку у праві спільної сумісної власності та визнання майнових прав на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, в якому просила:

- визнати 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 858 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- визнати за ОСОБА_2 майнове право на 1/4 частину вказаного об`єкту нерухомості як на частку у спільній сумісній власності, а саме: щодо оформлення та державної реєстрації на своє ім`я права власності у встановленому законом порядку;

- визнати розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3 , зареєстроване Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 24 лютого 2009 року фіктивним та анулювати актовий запис № 37 від 24 лютого 2009 року про розірвання шлюбу;

- визнати за ОСОБА_2 майнове право на 1/8 частину зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , а саме: щодо оформлення та державної реєстрації на своє ім`я права власності у встановленому законом порядку;

- встановити порядок виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог щодо визнання розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фіктивним, яким зазначити, що рішення суду є підставою для анулювання актового запису № 37 від 24 лютого 2009 року про розірвання шлюбу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що з ОСОБА_3 вона познайомилась 02 травня 1994 року і в листопаді того ж року вони прийняли рішення про сумісне проживання і створення сім`ї. З того часу вони стали мешкати разом, вести спільне господарство і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю. 12 липня 1996 року вони купили у розстрочку, яка виплачувалась на протязі трьох наступних років, 49/200 частин жилого будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 , оформивши право власності на придбане майно на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 1996 року. 10 квітня 1998 року вони уклали шлюб. ОСОБА_3 , вона, а також її рідна донька ОСОБА_5 , оформили постійну реєстрацію за адресою спірного будинку, де вона з донькою і зараз продовжує проживати. Під час шлюбу з метою поліпшення умов проживання вони сумісною працею та за спільні кошти збудували прибудови і підсобні приміщення, що призвело до збільшення всього об`єкту на 42%. Згідно розрахунку ідеальних часток в домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_3 відповідно до вищенаведеного договору купівлі-продажу належить 49/100 часток домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться 50/100 його частин, тобто 1/2 його частина. З метою отримання правовстановлюючих документів про право власності на спірний житловий будинок її чоловік подав до інспекції ДАБК в Одеській області декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яка була зареєстрована 01 червня 2012 року, але державна реєстрація права власності не була здійснена, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Позивач також пояснила, що 24 лютого 2009 року шлюб між нею і ОСОБА_3 був розірваний, однак вони з чоловіком не мали наміру припинити шлюбні відносини і продовжували проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. Необхідність цього кроку була викликана зловживанням чоловіком спиртними напоями, тому вона прийняла рішення налякати чоловіка розірванням шлюбу з ним. Тільки після того, як це відбулося, він врешті решт погодився закодуватися від алкогольної залежності на три роки і зовсім перестав пити. Сім`я та подружні відносини були збережені і набули спокій та рівновагу. Оточуючі їх люди продовжували їх сприймати, як подружжя, оскільки ніхто, окрім них, не знав про їх сімейну таємницю.

Коли у чоловіка, який страждав ішемічною хворобою серця, цукровим діабетом та іншими захворюваннями, стався інфаркт і він знаходився на стаціонарному лікуванні, вона була поруч і доглядала його вдома після виписки. Вони разом сплачували усі комунальні та інші платежі за користування будинком та земельною ділянкою, у листопаді 2009 року встановили газове обладнання і таке інше. Вони бажали повернути їх шлюб, так би мовити «де юре», але все відкладали «на потім», сподіваючись, що завжди зможуть це зробити і зовсім не замислювались над юридичними наслідками такого становища.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнала і заявила зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 50/100 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 .

Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є єдиною спадкоємицею першої черги за законом після смерті свого батька ОСОБА_3 , який на час своєї смерті у шлюбі не перебував. Спадкове майно належало спадкодавцю на підставі договору-купівлі продажу від 12 липня 1996 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено.

Визнано 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 858 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_2 майнове право на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 858 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку у праві спільної сумісної власності, а саме: щодо оформлення та державної реєстрації на своє ім`я права власності у встановленому законом порядку.

Визнано розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрованого Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 24 лютого 2009 року фіктивним та анулювати актовий запис за № 37 від 24 лютого 2009 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції та видане на підставі вказаного актового запису свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 24 лютого 2009 року.

Визнано за ОСОБА_2 майнове право на 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 858 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: щодо оформлення та державної реєстрації на своє ім`я права власності у встановленому законом порядку.

Встановлено порядок виконання рішення суду в частині задоволених позовних вимог щодо визнання розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фіктивним, яким зазначити, що рішення суду є підставою для анулювання актового запису за № 37 від 24 лютого 2009 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрованого Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції та виданого на підставі вказаного актового запису свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 24 лютого 2009 року.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 50/100 частин домоволодіння в порядку спадкування за законом відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначала, що висновок суду про істотність збільшення вартості майна не підтверджується жодним доказом.

Для правильного застосування ст. 62 СК України має значення саме збільшення вартості майна. Однак, судом не було встановлено якою була вартість майна до його поліпшення та після реконструкції, не зазначено у рішенні, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок проведення переобладнання та ремонтних робіт, не встановлено трудових і грошових затрат кожного подружжя.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, наявності спільного бюджету. Таким чином економічна складова шлюбних відносин доведена не була.

Апелянт вважає, що ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 , є саме визнання права власності, оскільки внесення змін до Декларації в частині замовника чинним законодавством не передбачено.

Також зазначила, що нею 19 червня 2018 року був поданий відзив на позовну заяву, в якому містилася вимога про застосування позовної давності, оскільки розірвання шлюбу мало місце 24 лютого 2009 року, а позивач звернувся до суду 26 березня 2014 року через 4 роки та 11 місяців.

У своєму відзиві, ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу.

Протоколом автоматизованого розподілу від 07 серпня 2019 року визначений склад колегії суддів під головуванням судді ОСОБА_6 для розгляду справи (а.с. 12 т. 3).

Ухвалою Одеського апеляційного суд від 12 серпня 2019 року провадження у справі з апеляційною скаргою ОСОБА_1 було відкрито (а.с. 13-14 т. 3).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року справа призначена до розгляду (а.с. 18-19 т. 3).

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №126/0/15-23 від 21 лютого 2023 року суддю ОСОБА_6 було звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 80 т. 3).

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду від 16 березня 2023 року цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів, з урахуванням навантаження на суддів Одеського апеляційного суду (а.с. 81 т. 3).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 березня 2023 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 82 т. 3).

В судове засідання призначене на 08 листопада 2023 року ОСОБА_1 , представник Другого Малиновського відділу реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с.120, 122 т. 3).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Щербакової Н.С., представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає в повній мірі, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 15 липня 1996 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбав 29/200 часток житлового будинку за АДРЕСА_1 , розташованому на земельній ділянці загальною площею 858 кв.м. що підтверджується договором купівлі - продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори та зареєстрованого у реєстрі № 3-4691 (а.с. 72-75 т. 1).

10 квітня 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновської райадміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 159 (а.с. 21 т. 1).

24 лютого 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шлюбу розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 37 (а.с. 22 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 19 (а.с. 20 т. 1).

Після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулась до Сьомої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, після смерті її чоловіка ОСОБА_3 (а.с. 14 т. 1).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині визнання розірвання шлюбу фіктивним, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було наміром з їх боку припинити шлюбні стосунки і було використано як відчайдушний крок для фактичного збереження подружжя та сім`ї.

З таким висновком суду погодитися не можна, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 108 СК України за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім`єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини.

На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 квітня 1998 року по 24 лютого 2009 року, що стверджується копіями свідоцтв про одруження та про розірвання шлюбу (т.1 а.с. 21-22 т. 1). Спільних дітей у них не було.

За життя і до смерті ОСОБА_3 був зареєстрований в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 19 вересня 2013 року актова запис № 9090 (а.с.20 т.1).

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно.

11 березня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Сьомої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 (а.с. 14 т.1).

Задоволення позову ОСОБА_2 та визнання фіктивним розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , надає їй право на спадкування за законом першої черги.

Наведене свідчить про наявність у ОСОБА_2 матеріально-правового інтересу у вирішенні даної справи, оскільки прийнятим рішенням фактично вирішуватиметься розмір її частки у спадщині, як спадкоємиці першої черги спадкування.

Пояснення свідків у відповідній їх частині, акт від 27.07.2015 року та довідка від 06.03.2014 року за вих. №180, які видані органом самоорганізації населення мікрорайону «Курсаки» про те, що ОСОБА_3 постійно проживав і був зареєстрований з 16.02.1998 року по час смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ним проживала і вела з ним спільне господарство його дружина ОСОБА_2 , яка була зареєстрована за вказаною адресою з 28.08.1998 року, є недостатніми підставами для визнання фіктивним розірвання шлюбу.

У даному випадку для визнання розірвання шлюбу фіктивним необхідно наявність не лише факту спільного проживання, а й доказів які підтверджують існування у обох з подружжя внутрішньої волі до підтримання подальших шлюбних відносин. Таких доказів ОСОБА_2 не надано.

Згідно ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, яки вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Те саме стосується і розірвання шлюбу.

На даний час встановити умисел ОСОБА_3 на «фіктивне» розлучення з ОСОБА_2 не видається за можливе.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що за життя ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не ставила питання про «фіктивність» розлучення, що мало місце 24 лютого 2009 року, а дане питання стало актуальним для неї тільки після смерті ОСОБА_3 та відкриття спадщини на його майно.

Також судом враховано, що з моменту розірвання шлюбу до звернення позивача до суду з цим позовом пройшло більше 4 років, за життя ОСОБА_3 жоден із подружжя не порушував питання про фіктивність розірвання шлюбу.

Крім того позивачем не доведено основних ознак сім`ї з ОСОБА_3 після 24 лютого 2009 року і до дня його смерті.

Отже, звернення до суду з вказаним позовом розцінюється судом, як засіб вирішення спірних майнових питань з ОСОБА_1 , а саме - спадкування майна після смерті ОСОБА_3 (частки будинку по АДРЕСА_1 ) на ряду із спадкоємцями першої черги.

Колегія суддів, з урахуванням наданих медичних документів на лікування ОСОБА_3 , зазначає, що самий лише факт участі у житті померлого чоловіка не доводить того, що такі відносини та стосунки носили сімейний характер.

Аналогічні правові висновки зробив Верховний суд у постановах №711Ї3329/21 від 30.05.2023 року, № 640/14618/18 від 29.07.2021 року, № 308/939/16-ц від 09.12.2019 року+

Зазначених обставин суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_2 .

За наведених підстав, колегія суддів приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання розірвання шлюбу фіктивним.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 стосовно розподілу будинку, колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , та визнаючи об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 частину будинку, суд першої інстанції виходив з того, що на час набуття спірного майна, а саме 49/200 частин жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_1 та до часу реєстрації шлюбу позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім`ю, вели спільне господарство, побут та бюджет і спірне майно було набуто ними внаслідок спільної праці у розумінні їх спільних трудових зусиль, внаслідок яких вони одержали спільні доходи і об`єднали їх для набуття спільного майна.

Однак, з таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 4. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2004 року, Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З урахуванням того, що цивільні відносини між сторонами виникли з приводу будинку, який за договором купівлі-продажу придбав ОСОБА_3 у 1996 році до застосування підлягають норми ЦК України в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 86 ЦК України (в редакції 1963 року), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно зі ст. 112 ЦК України (в редакції 1963 року) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

За ст. 113 ЦК України (в редакції 1963 року), володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

Статтею 115 ЦК України (в редакції 1963 року), передбачено, що кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про право власності», право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про право власності», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За ст. 55 Закону України «Про право власності», власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

Вилучення майна у власника допускається при зверненні стягнення на це майно за зобов`язаннями власника у випадках і порядку, передбачених цим Законом, а також Цивільним і Цивільно-процесуальним кодексами України.

Відповідно до Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року №?29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спільною сумісною власністю є також майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю тощо.

У п. 5 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року за № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» , зазначено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону «Про власність»).

Пунктом 4 Постанови Пленуму ВС України за № 7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», зазначено, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 1996 року, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , останній набув право власності на 49/200 частин жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . За заявою власника було відчужено з літ. «А»: 1-1 - жила, 1-4 - кухня, погріб Г, сарай З, літня кухня В, вбиральня Ж, жилою площею 23, 6 кв.м. Вказаний договір був посвідчений Другою Одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у реєстрі за № 3-4691 та в ОМБТІ під № 5051 стор. 8 кн. 88 доп. 18 лютого 1997 року (а.с.73-75 т.1).

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Результат наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню можливе, зокрема, за умов: визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Колегія суддів зазначає, що окрім показів свідків матеріали не містять допустимих та належних доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , придбали частку спірного будинку внаслідок спільної праці, також матеріали справи не містять будь-якої письмової угоди, якою визначено, що воно є спільною сумісною власністю.

Щодо посилання ОСОБА_2 в позові на те, що під час знаходження у шлюбі будинок на 42% збільшився, що підтверджується декларацією поданою у ДАБН, колегія суддів зазначає наступне.

Як випливає зі змісту ст. 25 КпШС України та ст. 62 СК України, режим спільної сумісної власності може бути поширений на майно, що було приватною власністю одного з подружжя за наявності сукупності умов: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) вказано, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що під час розгляду справи позивачу та її представнику роз`яснювались права, однак ОСОБА_2 не заявляла клопотання про призначення експертизи, більш того, колегія суддів звертає увагу на ту облавнику, що розгляд справи відбувається в межах заявлених вимог, ОСОБА_2 позовні вимоги в порядку ст. 62 СК України не заявляла.

За наведених підстав, колегія суддів приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання частини будинку спільною сумісною власністю.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду про відмову у задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та залишає без задоволення доводи апеляційної скарги про те, що ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 , є саме визнання права власності, так як внесення змін до Декларації в частині замовника чинним законодавством не передбачено, оскільки ОСОБА_1 обраний спосіб захисту своїх прав та інтересів, який не відповідає правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, що унеможливлює їх судовий захист, та ОСОБА_1 не позбавлена права на звернення до суду за захистом своїх законних прав та інтересів у належний спосіб, що передбачений ст. 16 ЦК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 скасуванню, з постановленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 , залишивши рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 - скасувати.

Прийняти в цій частині постанову.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 22 листопада 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова