ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8264/23 Справа № 204/8590/20 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А.І. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_8 та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ковальової Євгенії Євгенівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу та договору дарування, в якій подано апеляційні скарги ОСОБА_7 , через представника ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , через представника ОСОБА_9 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2023року та додаткові рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2023року (головуючий у суді першої інстанції Приваліхіна А.І.), -

В С Т А Н О В И В:

В позові пред`явленому до суду 16 грудня 2020року, уточненому 27 січня 2021року, 08 лютого 2021року та 27 вересня 2021року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виклали вимоги до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 28 грудня 2019року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Євгенією Євгенівною, реєстровий номер 996 та про скасування запису про реєстрацію права власності номер 34938267 і номер 34938249, індексний номер 50543150; та договору дарування від 28 грудня 2019року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Євгенією Євгенівною, реєстровий номер 993 та про скасування запису про реєстрацію права власності номер 34938118 і номер 34938133, індексний номер 50542996.

В обґрунтування позову заявники зазначали, що власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 07 грудня 1998року були ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 та ОСОБА_5 .

З часом в порядку спадкування власниками квартири АДРЕСА_1 стали ОСОБА_4 1/9 частка, ОСОБА_1 1/9 частка, ОСОБА_3 4/9 частки, ОСОБА_8 1/9 частка, ОСОБА_2 1/9 частка та ОСОБА_5 1/9 частка, що підтверджено відповідними Свідоцтвами про право на спадщину, правочинами та рішеннями судів.

В подальшому, згідно позовних вимог, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дізналися, що на підставі Договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 28 грудня 2019року ОСОБА_6 став власником 1/18 частки цієї квартири, та на підставі іншого Договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 28 грудня 2019року ОСОБА_7 став власником 1/18 частки цієї квартири, також згідно Договору купівлі-продажу від 28 грудня 2019року ОСОБА_6 набув право спільної часткової власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 та згідно Договору купівлі-продажу від 28 грудня 2019року ОСОБА_7 набув право спільної часткової власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , - що загалом становило 7/9 часток у праві спільної власності на цю квартиру.

Позивачі стверджували, що зазначені договори дарування і купівлі-продажу є недійсними, з огляду на те, що вони, а також ОСОБА_8 не відчужували свої частки, які становили в загальному 3/9 часток та правочини вчинені ґрунтуючись на недостовірних відомостях, всупереч положенням чинного законодавства.

Вимога позивачів про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, також обґрунтовувалась тим, що вони як співвласники мали переважне право перед іншими особами на купівлю частки у праві спільної часткової власності за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах,- однак не були повідомлені іншими співвласниками про намір продати свою частку.

В суді першої інстанції, в однакових за змістом відзивах, представник ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , адвокат Ковальчук Денис Юрійович стверджував, що останні у законний спосіб набули право власності на 1/9 частку по 1/18 частці кожний на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Договорів дарування від 28 грудня 2019року, за якими співвласник цієї квартири ОСОБА_5 не мав жодних обмежень щодо обдарованих.

Щодо укладення договорів купівлі-продажу між продавцями співвласниками ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та покупцями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , заявник стверджував про те, що так як право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_8 в 1/9 частці не було визначено жодними правоустановчими документами, - вони не являлися співвласниками. Та розмірковуючи про переважне право перед іншими особами на купівлю частки у праві спільної часткової власності, заявник посилався на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 після укладення Договорів дарування також набули статусу співвласників, з огляду на що, продавці самі вирішували кому із співвласників продати свою частку.

Водночас, з приводу невідповідності часток у праві власності продавців, заявник стверджував про те, що ОСОБА_4 належала 1/9 частка на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 07 грудня 1998року, а ОСОБА_3 належало 5/9 часток в квартирі АДРЕСА_1 : 2/9 на підставі Свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 06 жовтня 2011року; 2/9 на підставі Договору дарування від 20 лютого 2013року, дарувальник ОСОБА_12 ; та 1/9 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 07 грудня 1998року з урахуванням того, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2014року було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , - та за таких умов продавці правомірно продали кожному з покупців по 1/3частці спірної квартири.

В ідентичних за змістом відзивах на позов ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , погодилась із позовними вимогами пояснюючи, що Договір дарування ОСОБА_5 не планував укладати, погодився укласти такий договір тільки за умови що вартість його 1/9 частки квартири АДРЕСА_1 йому буде сплачено, та з тим, щоб була можливість укласти договір купівлі-продажу без повідомлення інших співвласників в той же день, - однак покупці взяті зобов`язання не виконали і вартість майна не оплатили. Заявник ОСОБА_3 стверджувала, що на час укладення спірного правочину їй не було відомо про наявність рішення судів, за якими за ОСОБА_2 було визнано право власності на 1/9 частку квартири АДРЕСА_1 /том ІІ а.с.13-21, 44-50/.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2023року позов задоволено частково. Суд визнав Договір купівлі-продажу квартири недійсним, в частині продажу 1/9 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 і скасував рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в частині продажу 1/9 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , про що внесений запис 28 грудня 2019року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є., індексний номер 20543150 від 28 грудня 2019року.

Згідно висновків суду не підтверджені обставини з приводу того, що волевиявлення дарувальника за Договором дарування 1/9 частки квартири АДРЕСА_1 зводилось до усної домовленості про фактичну купівлю-продаж з умовою про передачу коштів в обумовленому розмірі за 1/9 частку, суд вважав що ці обставини, про які стверджував ОСОБА_5 , не підтверджені належними засобами доказування,- зокрема не підтверджена наявність усної домовленості про придбання квартири, оскільки такий правочин потребував письмової форми. На противагу цьому суд керувався самим письмовим договором, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам чинного законодавства. Також на думку суду ніщо не вказувало на те, що укладення договору дарування передувало і було необхідним для того, щоб укласти договори купівлі-продажу за відсутності інших співвласників, які не були повідомленні про продаж частки у праві спільної часткової власності і мали переважне право на їх придбання.

Єдиною вадою при укладанні Договору купівлі-продажу суд вбачав, те що покупці не знали про те, що продавцям не належала 1/9 частка квартири АДРЕСА_1 , яка за рішенням судів належала ОСОБА_2 . Водночас суд першої інстанції не взяв до уваги покази ОСОБА_3 , виснувавши що вона умисно відчужила неналежну їй 1/9 частку, взявши за неї відповідну оплату. За таких умов суд, вважав що є підстави для визнання недійсним Договору купівлі-продажу тільки в частині 1/9 частки проданого майна, яка не належала продавцям і якою вони не могли розпоряджатися. Також суд вважав, що похідна вимога про скасування державної реєстрації речового права може бути задоволено тільки щодо цього майна.

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2023року частково задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_7 , адвоката Ковальчука Дениса Юрійовича та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 по 780,25грн понесених судових витрат.

Іншим додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2023року частково задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_6 , адвоката Ковальчука Дениса Юрійовича та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 по 234,75грн понесених судових витрат.

З рішенням суду не погодилися відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_7 , адвокат Ковальчук Денис Юрійович висловив вимогу про скасування рішення в частині задоволених позовних вимог та відмову в позові повністю.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд допустив порушення норм матеріального права та не врахував що не ставились під сумнів і не визнавались недійсними Свідоцтва про право на спадщину і правочини на підставі яких ОСОБА_3 на час укладення оспорених договорів належали 5/9часток квартири АДРЕСА_1 . Також поза увагою суду залишилась та обставина, що ОСОБА_2 не зареєстрував право власності на 1/9 частку квартири АДРЕСА_1 присуджену йому за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2014року, а реєстрація права власності є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування скарги заявник посилався також на те, що відповідно до фактичних обставин продавцям з боку нотаріуса було роз`яснено про правову природу договору дарування, за умовами якого дарувальник не має права вимагати від обдарованих вчинення на його користь будь-яких дій майнового чи немайнового характеру. Окрім того, сам дарувальник ОСОБА_5 не висловлював заперечень щодо договору дарування і не звертався до суду з вимогами про визнання його недійсним. Та за таких обставин, узгоджуються із дійсними обставинами висновки суду першої інстанції з приводу того, що продавці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також відповідачі як покупці за Договором купівлі-продажу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не порушували переважного права співвласників на купівлю частки майна, так як самі являлися співвласниками.

Також заявник стверджував про те, що за змістом позову позивачі обрали невірний спосіб захисту про скасування рішення і запису про реєстрацію права покупців на 1/9частку, який не є необхідним для відновлення їх права і в резолютивній частині рішення не деталізовано, якої 1/9частки стосується рішення та кого із двох продавців.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 , адвокат Ковальчук Денис Юрійович також висловив вимогу про скасування рішення в частині задоволених позовних вимог та відмову в позові повністю. Окрім доводів, аналогічних тим, що викладені в апеляційній скарзі в інтересах ОСОБА_7 заявник стверджував, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачі не оспорювали підстав і правоустановчого документу за яким у ОСОБА_3 виникло право власності на 5/9часток.

Інший довід про те, що чинне законодавство пов`язує момент виникнення права власності на нерухоме майно з реєстрацією такого права, що за обставинами справи ОСОБА_2 зроблено не було. В іншому обґрунтування скарги зводилось до того, що переважне право співвласника купівлі частки майна діє лише у разі продажу частки особі, яка не входить до кола співвласників, а покупці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 після отримання в дар частки спірної квартири вже такими не являлись.

В апеляційних скаргах представник ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , адвокат Ковальчук Денис Юрійович висловив вимоги про скасування додаткових рішень Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2023року та задоволення його заяв в повному обсязі, і стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 витрат на правничу допомогу в розмірі 15000,00грн та витрат на поштові відправлення по 661,00грн з кожного; і на користь ОСОБА_6 витрат на правничу допомогу в розмірі 15000,00грн та витрат на поштові відправлення по 570,00грн з кожного.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційних скарг та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_2 та представника ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , адвоката Ковальчук Дениса Юрійовича, а також пояснення третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_8 , за відсутності третьої особи приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ковальової Євгенії Євгенівни, яка просила розглянути справу без неї, також за відсутності інших учасників справи явка яких не була необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 07 грудня 1998року квартира АДРЕСА_1 на праві спільної власності належала ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 та ОСОБА_5 /том І а.с.15/; технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 /том І а.с.96-97/.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 жовтня 2011року ОСОБА_3 в порядку спадкування на підставі заповіту після смерті ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 отримала право власності на 1/9 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала йому на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 07 грудня 1998року /том І а.с.87-88/.

Згідно іншого Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 2011року ОСОБА_3 в порядку спадкування на підставі заповіту після смерті ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 отримала право власності ще на 1/9 частку квартири АДРЕСА_2 частка якої належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_15 та 1/18 частки належали померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_13 , спадкоємцями яких був їх батько ОСОБА_11 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав /том І а.с.92-93/.

Водночас, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2014року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 11 червня 2014року, - скасоване рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2022року, - та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/9 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_15 /том І а.с.17-19, 20, 22-23/.

Згідно Договору дарування від 20 лютого 2013року ОСОБА_3 отримала в дар від ОСОБА_12 2/9 частки квартири АДРЕСА_1 /том І а.с.89-91/.

28 грудня 2019року ОСОБА_5 як співвласник квартири АДРЕСА_1 уклав договір дарування та безоплатно передав у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належну йому на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 07 грудня 1998року - 1/9 частку квартири /копія договору дарування том І а.с.81-83, том ІІ а.с.208/.

28 грудня 2019року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як співвласники квартири АДРЕСА_1 уклали договір купівлі-продажу та продали у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належні їм на праві спільної частково власності частки: на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 07 грудня 1998року - 1/9 частку; на підставі Свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 06 жовтня 2011року 2/9частки; на підставі Договору дарування від 20 лютого 2013року (дарувальник ОСОБА_12 ) 2/9частки; та 1/9 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 07 грудня 1998року /копія договору купівлі-продажу том І а.с.84-86, том ІІ а.с.23/.

Самочинне перепланування встановлено в квартирі АДРЕСА_1 на підставі інвентаризації проведеної 20 травня 2011року, що зафіксовано в акті інженера з інвентаризації «Дніпровського міського бюро технічної інвентаризації» від 20 травня 2011року /том І а.с.201-204/.

За результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 1334-05 від 11 травня 2021року виконані будівельні роботи із влаштування дверної пройми (прорізу) у несучій конструкціях внутрішньої перегородки з наступним проведенням будівельних робіт із закладення (заповнення) дрібними блоками із шлаку (шлакоблоками) спільної дверної пройми у перегородці між кімнатами коридору літ 1 площею 16,2кв.м. та коридору літ 15 площею 4,9кв.м квартири АДРЕСА_1 не відповідають вимогам ДБН В.2.2-15-2019. Та вказані заходи підсилення окремої несучої конструкції внутрішньої перегородки квартири об`єкту дослідження повинні забезпечити основні вимоги щодо міцності і стійкості будівлі житлового будинку в цілому, як того вимагають приписи п. 13.2 ДБН В.2.2-15-2019 /том І а.с.236-251/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними Договору дарування суд першої інстанції вдався до оцінки належності засобів доказування факту укладення самого договору, волевиявлення дарувальника пов`язував із текстом договору, також виходив із того, що не має письмового підтвердження усної домовленості між дарувальником і обдарованими щодо вчинення правочину із метою усунути інших співвласників від реалізації ними переважного права перед іншими особами на купівлю частки у праві спільної часткової власності.

Та наведені обставини учасники даної справи не заперечували в апеляційному порядку, не були оскаржені висновки суду в частині позовних вимог в задоволенні яких було відмовлено, з огляду на що, такі висновки не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду.

Правові підстави для часткового задоволення позову суд вбачав у тім, що позивач ОСОБА_2 судовим рішенням, яке набрало законної сили підтвердив своє право власності на 1/9частку квартири АДРЕСА_1 та продавець ОСОБА_3 була позбавлена права розпоряджатися 5/9частками 1/9 з яких,- на момент укладення Договору купівлі-продажу з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,- їй не належала.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що є доведеними обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та суд правильно застосував норми матеріального права.

За обставин у даній справі власники частки майна у праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 вимагали усунення порушення їх права власності на цю квартиру, зокрема, оспорюючи відповідні правочини щодо цього майна, з підстав їх переважного права перед іншими особами на купівлю частки у праві спільної часткової власності, а також розпорядження продавцем 5/9 частками одна з яких їй не належала.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України - ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом наведеної норми предмет цього договору складає відплатна передача майна у власність та істотною умовою договору купівлі-продажу виступає обов`язок продавця передати майно у власність другої сторони в обмін на зустрічну дію покупця по сплаті продавцеві обумовленої в договорі грошової суми за прийняте майно.

Статями 202 - 204 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків та особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 203 ЦК України одними із загальних вимог, дотримання яких необхідно для дійсності правочину, є вимоги з приводу відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства; та щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

У даній справі сторони не заперечували обставин укладення письмового договору із додержанням вимог про нотаріальне посвідчення на умовах визначених в тексті договору, також відсутній спір щодо факту передачі майнових прав від продавця до покупця, а також щодо реєстрації права власності на 7/9часток квартири за відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

За умовами частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У даній справі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в суді першої інстанції, у відзивах на позовну заяву визнавали те, що 1/9 частка квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 і погоджувались з тим, що вони не мали права розпоряджатися 6/9частками.

Наявність зазначених обставин суд першої інстанції також обґрунтовано пов`язував із тим, що їх встановлено в рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2014року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 11 червня 2014року ухвалених за результатами позову ОСОБА_16 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 , тобто рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили.

Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які є підставою для звільнення від доказування відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними /ті самі особи або особа/ і об`єктивними /предмет спору, предмет доказування/ межами, за якими обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Та саме наявність такого рішення апеляційний суд вважає беззаперечним доказом, який був вирішальним для результатів розгляду даної справи.

Підтверджене в такий спосіб право власності ОСОБА_2 , підтверджує висновки суду першої інстанції з приводу неможливості з боку продавця розпоряджатися цією неналежною їй часткою.

За наведених умов, враховуючи що спір виник щодо часток у праві власності на квартиру, які не ідентифіковані і не виділені в натурі вимоги позивачів про визнання незаконним договору купівлі-продажу 6/9часток спірної квартири та скасування реєстрації права власності на це майнове право є ефективним способом захисту правомірного інтересу власників.

Та задоволення судом першої інстанції цих вимог є ефективним способом захисту такого права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо числа осіб, яким належить право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Спір виник з приводу підтвердження обставин щодо належності продавцеві ОСОБА_3 1/9частки із 5/9 часток спірної квартири і повноважень в останньої на розпорядження цією часткою, і щодо фактичного набуття покупцями права власності на цю частку квартири.

Отримання за договором купівлі-продажу права власності з боку покупців на частку у праві спільної часткової власності з певними вадами щодо однієї з таких часток з порушенням цивільного законодавства суд обґрунтовано розглядав як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності інших співвласників. З огляду на що до таких відносин не можуть бути застосовані положення статті 330 ЦК України відповідно до якої якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За конкретних обставин не можна вважати виконаний укладений договір перешкодою для власника в захисті підтвердженого ним в судовому порядку права власності на 1/9 частку квартири АДРЕСА_1 . Та суд першої інстанції розглянув суть аргументів заявника та врахував що за обставинами у даній справі, на чому зауважував саме ОСОБА_2 ОСОБА_5 не є і не могла бути продавцем спірної 1/9 частки.

Заперечення відповідачів, під час апеляційного розгляду справи, з приводу застосування судом першої інстанції неналежного способу захисту з тих мотивів, що свідоцтва та рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права щодо спірних часток у праві спільної часткової власності не визнані недійсними, або що вони не оскаржені не є вирішальними для результатів розгляду і не являються підставою для відмови в позові.

Так як тільки у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, зокрема про визнання недійсним свідоцтва як документа, який видав повноважний орган для підтвердження права власності є неефективними і не є належним способом захисту.

Оспорюваний правочин не містить інших недоліків про які між сторонам виникав би спір щодо умов договору, через що, суд був зобов`язаний оцінити достовірність тверджень позивачів та третьої особи про належність їм 3/9часток в праві власності на спірну квартиру і неможливість отримання відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 права власності на 7/9часток у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Та рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами без встановлення відповідних фактів. Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов передбачених в чинному законодавстві та істотних умов щодо яких сторони досягли згоди та керуючись якими уклали договір, а також фактичних обставин у даній справі щодо належності продавцям майна яке реалізовувалось та дотримання при цьому прав решти співвласників у праві спільної часткової власності.

За підтверджених обставин, не ставиться під сумнів правомірність чи дійсність Договору в цілому.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та пункт другий частини 2 статті 16 ЦК України вказує, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним в частині.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права правочин у даній справі порушує законодавство тільки в частині права власності на 1/9 частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , оскільки останній довів те, що 1/9частка належала йому на прав власності.

Зайняття відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 за конкретних обставин цієї справи треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням співвласників їх права володіння на свої частки у праві спільної часткової власності, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивачі як співвласники квартири вважали порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їм майном, зокрема шляхом визнання правочину частково недійсним.

Передумовою для застосування статті 391 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права; тому судом першої інстанції було забезпечено справедливий баланс між усіма відповідними конкуруючими приватними інтересами.

Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Отже за доведеності заявлених в позовній заяві фактів щодо зловживань правом з боку продавця ОСОБА_3 , дії позивачів щодо припинення її права власності та права власності покупців ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на 1/9частку ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Та з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи чинного цивільного законодавства відповідачі не позбавлені можливості захистити своє право у спосіб звернення вимог до ОСОБА_3 .

У такий спосіб судом було забезпечено справедливий баланс між усіма відповідними конкуруючими приватними інтересами, часткове задоволення позовних вимог не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує порушення, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий та за обставинами цієї справи всі критерії дотримані, а отже були наявні правові підстави для часткового задоволення позову.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Також вирішуючи спір в частині вимог про розподіл судових витрат у справі апеляційний суд виходить з того, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Вирішуючи спір в частині вимог про обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу суд керується положеннями статті 59 Конституції України в якій закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу та є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частина 1 та 2 статті 15 ЦПК України надає учасникам справи право користуватися правничою допомогою. Та суд оцінив достовірність тверджень заявника на підставі опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи /стаття 141 ЦПК України/.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З конкретних обставин цієї справи вбачається, що враховуючи об`єм наданих адвокатом послуг, співмірність, складність справи, виходячи з критерію реальності та розумності вартості адвокатських послуг, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу судом першої інстанції забезпечено справедливий баланс.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційні скарги без задоволення, а судові рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судових рішень розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2023року та додаткові рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2023року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2023року.

Судді: