КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023року місто Київ

Справа № 759/8347/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15957/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Желепи О. В.

суддів: Мазурик О. Ф., Немировської О. В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року

та за апеляційною скаргою Романенко Олесі Дмитрівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфай» на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфай» про захист авторських прав

ВСТАНОВИВ

У травні 2023 року позивач звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфай», в якому просила зобов`язати відповідача протягом одного місяця, з дня набрання рішеннямсуду у цій справі законної сили, за власний рахунок опублікувати в газетах «Урядовий кур`єр» та «Все про бухгалтерський облік» дані про допущені відповідачем порушення авторських прав позивача, шляхом розміщення відповідного тексту; стягнути з відповідача компенсацію у вигляді разової виплати, як один із механізмів захисту прав автора та види відповідальності визначеної ст.ст. 53-58 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» у розмірі 116505 грн 00 коп.; стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу, а також, розглянути судом питання накладення штрафу у розмірі 10% суми, яка потенційно може бути присуджена судом на користь позивача до державного бюджету в порядку ч. 4 ст. 55 ЗУ «Про авторське право і суміжні права».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є автором контенту, який розміщується на сторінках соціальних мереж за посиланням у мережах: «Instagram» ІНФОРМАЦІЯ_1; «Tik-Tok» ІНФОРМАЦІЯ_2.

Автором був виявлений контент, який порушує права автора на твір у вигляді літературного твору (тексту): сторінка у соціальній мережі « Facebook » із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 »; сторінка у соціальній мережі «Instagram» із іменем ІНФОРМАЦІЯ_4; Telegram-канал із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 »; Telegram-канал із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

На згаданих сторінках широко використовуються дані і фотографії працівників та керівництва відповідача. При замовленні послуг через канали, які є у згаданих сторінках, особа, яка реєструється, отримує зв`язок саме із відповідачем, а тому є достатньо даних, які вказують на те, що порушником і особою, яка має відповідати за порушення є саме відповідач. Сумарна кількість переглядів становить 315 500.

У подальшому позивачем ще були виявлені аналогічні факти, які містились: у соціальній мережі «Facebook» із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » відео «ІНФОРМАЦІЯ_6» від ІНФОРМАЦІЯ_7 та «ІНФОРМАЦІЯ_8» від ІНФОРМАЦІЯ_9; сторінка у соціальній мережі «Instagram» із іменем ІНФОРМАЦІЯ_4 відео «ІНФОРМАЦІЯ_10» від ІНФОРМАЦІЯ_11, «ІНФОРМАЦІЯ_6» від ІНФОРМАЦІЯ_7 та «ІНФОРМАЦІЯ_12» від ІНФОРМАЦІЯ_9; Telegram-канал із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » де крім відео «ІНФОРМАЦІЯ_10» від ІНФОРМАЦІЯ_11 були виявлені ще відео «ІНФОРМАЦІЯ_6» від ІНФОРМАЦІЯ_7 та «ІНФОРМАЦІЯ_12» від ІНФОРМАЦІЯ_9; Telegram-канал із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 відео «ІНФОРМАЦІЯ_12» із датою публікації/розміщення ІНФОРМАЦІЯ_13.

Відео які були виявлені позивачем і зафіксовані адвокатом відповідними протоколами огляду інтернет-сторінок, повністю копіюють літературні твори позивача, що є плагіатом у розумінні ЗУ «Про авторське право і суміжні права» та ЦК України, за яке передбачена відповідальність. Розмір компенсації у сумі 116505 грн 00 коп. складається із 9 виявлених фактів порушення авторського права відповідачем.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфай» судові витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 5 000 (П`ять тисяч) грн 00 к.

У решті заяви відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 02 жовтня 2023 року через Святошинський районний суд міста Києва подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги, а саме:

- зобов`язати відповідача протягом одного місяця, з дня набрання рішення суду у цій справі законної сили, за власний рахунок опублікувати в газетах «Урядовий кур`єр» та «Все про бухгалтерський облік» дані про допущені відповідачем порушення авторських прав позивача, шляхом розміщення відповідного тексту;

- стягнути з ТОВ «Маніфай» компенсацію у вигляді разової виплати, як один із механізмів захисту прав автора та види відповідальності визначені ст. 53-58 ЗУ «Про авторське і суміжні права» в розмірі 116 505 грн 00 к;

- розглянути судом питання про накладення штрафу в розмірі 10% суми, яка потенційно може бути присуджена судом на користь ОСОБА_2 , до державного бюджету в порядку ч.4 ст. 55 ЗУ «Про авторське право і суміжні права»;

- вирішити питання щодо розподілу судових витрат, в тому числі витрат на надання правничої допомоги адвокатом як в першій так і в апеляційній інстанціях.

Крім того, просить скасувати додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволені вимог про стягнення витрат на правничу допомогу.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду є незаконним, та таким що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом безпідставно відхилялись всі клопотання представника позивача і навіть повертались письмові пояснення, хоча такої процедури, як повернення письмових пояснень не передбачено в ЦПК України.

Зазначає, що висновок суду про те що до вказаних правовідносин необхідно було застосовувати положення п. 15 ст. 56 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» є помилковим, оскільки хоч вказана норма і звільняє власників веб-сайтів/веб-сторінок від відповідальності, проте не від всіх способів захисту які вказані в позовній заяві.

Зазначає, що веб-сторінки, не є тим самим, що групові канали в Telegram, а тому на такі телеграм-канали не поширюється дія положень ст. 56 Закону. Крім того в п.15 ст. 56 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» мова йде про власників, а не порушників.

Наголошує на тому, що суд помилково вважає, що Telegram є веб-сайтом. Telegram це месенджер і програма, про що представник позивачанеодноразово вказувала та зазначала, що програма Telegram не є веб-сайтом, а також зазначала, щонаявне право в особи на адміністрування каналу не робить таку особу власником сайту, сторінки чи програми.

Зазначає, що не надавала докази на підтвердження того, шо Telegram це месенджер і программа, оскільки вважала, що це загально відомий факт.

Застосування судом приписів ст. 56 Закон України «Про авторське право і суміжні права» в частині порушень, які були виявлені в месенджері (програмі) Telegram суперечать приписам і нормам як самого закону так і функціональній складовій програми Telegram .

Вказує, що дійсно, як власник облікових записів в соціальних мережах «Інстаграм» та «Фейсбук» відповідач нести відповідальність не буде, оскільки він припинив порушення, яке сам же допустив.А от як порушник авторського права він і далі несе відповідальність у повній відповідності до статі 53 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та статі 432 ЦК України.

Посилається на те, що право бути визнаним автором, якого домагається позивач, жодним чином не реалізовано відповідачем, а висновки суду щодо розміщення відповідачем дописів із описом ситуації, не мають жодного відношення до визнання авторства позивачки.

Висновки суду про відмову в задоволені вимоги про визнання авторства позивачки та публікація про це оголошення - є безпідставними. В статті 56 Закону України «Про авторське право і суміжні права", на яку посилається суд, мова йде про заходи відповідальності, якими очевидно є стягнення штрафу, але ніяк не право бути визнаним автором (право на ім?я). В свою чергу, такий засіб захисту, як публікація оголошення в друкованому виданні це ніяк не відповідальність Відповідача, а лише спосіб відновлення ситуації, яка була до порушення, тобто захід захисту, а не захід відповідальності.

Щодо незаконності додаткового рішення вказує, що вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу не заявлялись відповідачем у встановленому законом порядку, розмір витрат не був визначений у відзиві на позовну заяву, відсутнє клопотання відповідача про подачу доказів по закінченню розгляду справи, а долучені представником відповідача документи не підтверджують витрати (юридичні послуги).

Також відсутні докази понесених витрат по оплаті гонорару адвоката, грошові кошти надходили на підприємницький рахунок, а не рахунок адвоката, куди?мають зараховуватись гонорари адвоката. Крім того, всудовому засіданні була присутня адвокатка, яка немає укладеного з Відповідачем договору про надання правничої допомоги.?

Також не погоджуючись з додатковим рішенням, Романенко О. Д. в інтересах ТОВ «Маніфай» 11 жовтня 2023 року, згідно поштової відмітки, направила на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року та прийняти нове рішення, яким стягнуть з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Маніфай» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 31 000 грн.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що додаткове рішення є необґрунтованим та незаконним.

Вказує, що суд безпідставно зменшив витрати на правничу допомогу майже в 6 разів, з 31 000 грн до 5 000 грн.

Зазначає, що позивачем не було подано заяви про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в матеріалах справи містяться лише заперечення позивача на заяву відповідача, в яких позивач просить залишити дану заяву без розгляду.

Вказує, що позивачем не доведено неспівмірність витрат відповідача на оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 31 000 грн, враховуючи що заявлений розмір витрат на правничу допомогу позивача складає 39 000грн, що перевищує витрати відповідача.

За таких обставин у суду не було правових підстав зменшувати розмір витрат на правничу допомогу за власною ініціативою.

Крім того, суд безпідставно відніс дану справу до незначної складності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою Романенко Олесі Дмитрівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфай» на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року.

25 жовтня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від представника ТОВ «Маніфай» адвоката Романенко О. Д. надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить відмовити позивачу у задоволені апеляційної скарги частково: рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року залишити без змін, а додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву ТОВ «Маніфай» в повному обсязі.

У відзиві вказує, що позивачем не обґрунтовано і не доведено в чому різниця між поширеною інформацією у Instagam, Facebook, Telegram не повинен розглядатись в якості власника веб-сторінки в розумінні ст. 56 Закону.

Зазначає, що аргумент позивача про те, що до програми «Telegram» не застосовуються норми Закону України «Про авторське право на суміжні права», а саме ст. 56 Закону, є необґрунтованим та таким, що спростовуються нормами даного Закону та фактом надіслання позивачем відповідачу як власнику веб-сторінки Заяву від 01.04.2023 року про припинення порушення авторського права в порядку саме ч. 1 ст. 56 ЗУ «Про авторське право та суміжні права».

Посилається на те, що до матеріалів справи відповідачем надано докази визнання ТОВ «Маніфай» авторства ОСОБА_2 на дані твори, визнання ТОВ «Маніфай» розміщення твору ОСОБА_4 без її згоди на власних веб-ресурсах, принесення публічного вибачення керівником ТОВ «Маніфай».

Крім того, відповідач заперечує щодо долучення нових доказів, що додані представником позивача до апеляційної скарги.

31 жовтня 2023 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Маніфай», в якому просить відмовити ТОВ «Маніфай» в задоволені апеляційної скарги на додаткове рішення; додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити відповідачу в задоволені вимог про стягнення витрат на правничу допомогу.

Вказує, що позивач категорично заперечує проти додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки відповідачем порушені вимоги ЦПК України щодо подання такої заяви.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Михаленко Л. С., яка приймала участь в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги підтримала, просила скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Крім того, просила скасувати додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року.

Представник відповідача ТОВ "Маніфай" до апеляційного суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням на а.с.102а.

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ТОВ «Маніфай» залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що позивач є автором контенту, який розміщується на сторінках соціальних мереж за посиланням у мережах: «Instagram» ІНФОРМАЦІЯ_1; «Tik-Tok» ІНФОРМАЦІЯ_2.

Автором було виявлено контент, який порушує права автора на твір у вигляді літературного твору (тексту): сторінка у соціальній мережі « Facebook » із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 »; сторінка у соціальній мережі «Instagram» із іменем ІНФОРМАЦІЯ_4; Telegram-канал із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 »; Telegram-канал із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

Відео які були виявлені позивачем і зафіксовані адвокатом відповідними протоколами огляду інтернет-сторінок, повністю копіюють літературні твори позивача, що не заперечувалось відповідачем.

11.04.2023 об 11 год. 14 хв. відповідачем було отримано від адвоката позивача заяву про припинення порушення авторських прав, яка надійшла на електрону пошту (а.с. 109-116).

12.04.2023 у Telegram-канал із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 та «Instagram» було викладено допис із описом ситуації, що склалася. А також, терміново протягом 48 годин було видалено всі розміщені відео, про які зазначено у позовній заяві зі всіх веб-сторінок.

13.04.2023 об 11 год. 04 хв. відповідачем було направлено відповідь позивачу та адвокату на електронну пошту, в якій було повідомлено про видалення всіх публікацій з відеоконтентом «ІНФОРМАЦІЯ_6», «ІНФОРМАЦІЯ_8», «ІНФОРМАЦІЯ_10» (а.с. 120-127).

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції вказував, що учасниками справи не заперечувалося, що сайт належить відповідачеві. При цьому, відповідач за дозволом на таке розміщення до позивача не звертався та його не отримував, жодного договору про використання об`єктів інтелектуальної власності між ними не укладалось, тобто, у даному випадку суд першої інстанції вірно встановив, що мало місце порушення авторського права позивача.

Окрім того, як видно з матеріалів справи позивачем надався флеш-накопичувач із відеозаписом, який за своїм змістом є фіксацією позивачем контенту, що міститься на веб-сайті, шляхом його збереження на відповідних носіях.

Враховуючи у сукупності надані позивачем докази, суд вважавпідтвердженою наявність порушеного відповідачем авторського права позивача, але з огляду на те, що між позивачем та відповідачем відбулось досудове врегулювання спору, передбачене ст. 56 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» шляхом вчасного протягом 48 годин видалення всіх відео зі всіх соціальних мереж, про що повідомлено позивача та те, що найбільш максимальний період протягом якого були розміщено відео становить 2 місяці і 11 днів, тобто з 02.03.2023 по 13.04.2023, а отже, виключення, визначені абз. 2 ч. 15 ст. 56 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» щодо притягнення до відповідальності не можуть бути застосовані до відповідача, тому, суд вважав, що у позовній вимозі про стягнення з відповідача компенсаціїу вигляді разової виплати, як один із механізмів захисту прав автора та види відповідальності визначеної ст.ст. 53-58 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» у розмірі 116505 грн 00 коп. необхідно відмовити.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача протягом одного місяця, з дня набрання рішення суду у цій справі законної сили, за власний рахунок опублікувати в газетах «Урядовий кур`єр» та «Все про бухгалтерський облік» дані про допущені відповідачем порушення авторських прав позивача, шляхом розміщення відповідного тексту є похідною від позовних вимог про захист порушеного авторського права, а тому також не підлягає задоволенню.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі, оскільки такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.

Положеннями ст. 420 ЦК України визначено, що до об`єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать: літературні та художні твори; комп`ютерні програми; компіляції даних (бази даних); виконання; фонограми, відеограми, програми організацій мовлення; наукові відкриття; винаходи, корисні моделі, промислові зразки; компонування напівпровідникових виробів; раціоналізаторські пропозиції; сорти рослин, породи тварин; комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення; комерційні таємниці.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» від 01.12.2022 № 2811-IX (надалі ЗУ «Про авторське право і суміжні права»), об`єктами авторського права є твори у сфері літератури, мистецтва, науки, зокрема:

1) літературні твори белетристичного, публіцистичного, наукового, технічного або іншого характеру (книги, брошури, статті тощо) у письмовій, електронній (цифровій) чи іншій формі;

2) виступи, лекції, промови, проповіді та інші усні твори;

3) музичні твори з текстом і без тексту;

4) драматичні, музично-драматичні твори, пантоміми, музично-світлові шоу, циркові вистави, хореографічні та інші твори, створені для сценічного показу, та їх постановки;

5) театральні постановки, сценічні переробки творів, зазначених у пункті 1 цієї частини, і обробки нематеріальної культурної спадщини, придатні для сценічного показу;

6) аудіовізуальні твори;

7) тексти перекладів для озвучення (у тому числі дублювання), субтитрування аудіовізуальних творів іншими мовами;

8) твори образотворчого мистецтва;

9) фотографічні твори;

10) твори ужиткового мистецтва, у тому числі твори декоративного ткацтва, кераміки, різьблення, ливарства, з художнього скла, художня ковка, ювелірні вироби тощо;

11) твори архітектури, містобудування, садово-паркового мистецтва та ландшафтних утворень;

12) твори художнього дизайну;

13) похідні твори;

14) збірки творів, збірки обробок нематеріальної культурної спадщини, енциклопедії та антології, збірки звичайних даних, інші складені твори, за умови що вони є результатом творчої діяльності за добором або упорядкуванням змісту;

15) ілюстрації, карти, плани, креслення, ескізи, пластичні твори, що стосуються географії, геології, топографії, техніки, будівництва та інших сфер діяльності;

16) комп`ютерні програми;

17) бази даних (компіляції даних), якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності;

18) інші твори.

Згідно положень ст. 9 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення.

Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми (письмової, речової, електронної (цифрової) тощо).

За відсутності доказів іншого, автором твору вважається фізична особа, ім`я якої, як автора, зазначено у оригіналі або копії твору (презумпція авторства).

Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація авторського права чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

Суб`єкт авторського права для повідомлення про свої майнові права може використовувати знак охорони авторського права, що складається з латинської літери "С", обведеної колом - ©, поряд з яким зазначаються ім`я (найменування) суб`єкта майнових прав на твір, рік першого опублікування твору.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач є автором контенту, який розміщується на сторінках соціальних мереж за посиланням: «Instagram» ІНФОРМАЦІЯ_14 ; «Tik - Tok » ІНФОРМАЦІЯ_15 , а саме відео із робочою назвою «ІНФОРМАЦІЯ_16», «ІНФОРМАЦІЯ_6», «ІНФОРМАЦІЯ_8».

Відповідачем авторство позивача не заперечується.

Відповідно до ч. 2 ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Згідно положень ст. 440 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Статтею 12 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» визначено, що суб`єкт авторського права має право використовувати твір будь-яким способом (способами), а також виключне право дозволяти або забороняти використання твору іншими особами.

Положеннями ст. 53 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що підставами для захисту особистих немайнових та/або майнових авторських і суміжних прав є будь-яке порушення, невизнання або оспорювання таких прав, а також створення загрози порушення таких прав.

Порушенням особистих немайнових та/або майнових авторських і суміжних прав є, зокрема плагіат.

Плагіат - це опублікування твору або його частини у незмінному або видозміненому вигляді, включаючи опублікування перекладу іншомовного твору або його частини, під іменем особи, яка не є автором цього твору.

В даній справі позивачем було виявлено порушення її прав як автора, що полягало у використанні відповідачем у своїх відео тексту з відео позивача, який було частково видозмінено.

Такі порушення було зафіксовано позивачем в соціальних мережах відповідача «Instagram», «Tik-Tok», «Facebook», а також у Telegram-каналах.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач з метою захисту свого порушеного права в позасудовому порядку звернулась до відповідача із заявою від 10.04.2023 року про припинення порушення авторського права, яка отримана відповідачем 11.04.2023 об 11 год. 14 хв. (а.с. 109-116).

12 квітня 2023 року у Telegram-канал із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_17 та «Instagram» було викладено допис із описом ситуації, що склалася. А також, протягом 48 годин видалено всі розміщені відео, про які зазначено у позовній заяві зі всіх веб-сторінок.

Таким чином, відповідачем було вчинено дії для усунення порушення, та протягом 48 годин видалено зі своїх веб-сторінок відео.

Суд першої інстанції правильно вказав, що між сторонами відбулось досудове врегулювання спору, з ураховуванням приписів ст. 56 ЗУ «Про авторське право і суміжні права, однак суд дійшов помилкового висновку про звільнення відповідача від відповідальності з урахуванням таких обставин.

Згідно ч. 1 ст. 56 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» при порушенні будь-якою особою авторського права та/або суміжних прав, вчиненому з використанням мережі Інтернет, суб`єкт авторського права або суб`єкт суміжних прав (надалі - заявник) має право звернутися до власника веб-сайту (особи, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту, або реєстранта відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, та/або отримувача послуг хостингу (за відсутності доказів іншого), та/або власника веб-сторінки (особи, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє та/або розміщує цифровий контент в межах такої веб-сторінки), на якому (якій) розміщено або в інший спосіб використано відповідний цифровий контент, із заявою про припинення порушення авторського права та/або суміжних прав.

Власник веб-сторінки, навіть якщо володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею, не вважається власником веб-сайту.

Згідно ч. 3 ст. 56 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» за відсутності обставин, передбачених частиною четвертою цієї статті, власник веб-сайту та/або веб-сторінки невідкладно, не пізніше 48 годин з моменту отримання заяви про припинення порушення авторського права та/або суміжних прав, з урахуванням частини четвертої цієї статті, зобов`язаний унеможливити доступ до цифрового контенту, щодо якого подано заяву, та надати заявнику і постачальнику послуг хостингу інформацію про вжиті заходи відповідно до вимог цієї статті.

Відповідно до ч. 15 ст. 56 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» власник веб-сайту, веб-сторінки не несе відповідальності за порушення авторського права та/або суміжних прав, вчинені з використанням мережі Інтернет, якщо він вчасно вчинив дії, передбачені частиною третьою цієї статті.

Відповідно до положень ст. 1 ЗУ «Про авторське право і суміжні права»:

- веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, зокрема об`єктів авторського права та/або суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту та/або облікового запису власника такого веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу в мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики та/або числової адреси за Інтернет-протоколом;

- веб-сторінка - складова частина веб-сайту, розташована за спеціальною адресою в мережі Інтернет;

- власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, та/або отримувач послуг хостингу;

- власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє та/або розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо власник веб-сторінки володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею.

Разом з тим, з урахуванням положень ст. 1 ЗУ «Про авторське право і суміжні права», Telegram-канал не є тим самим, що веб-сайт та веб-сторінка, крім того в технологічному розумінні він не підпадає під вказані поняття.

Telegram це програма для обміну повідомленнями, і за своїми характеристиками не може вважатись ні веб-сайтом, ні веб-сторінкою.

Telegram - це програма, яка являє собою багатоплатформовий месенджер, що надає опціональні наскрізні зашифровані чати та відео дзвінки, обмін файлами та інші функції.

За своєю технологією месенджери схожі до електронної пошти,яка не є веб-сайтом і передає лише пакетні дані між абонентами.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що в частині порушень, які були виявлені в месенджері Telegram, відповідач не може бути звільнений від відповідальності.

Згідно позовної заяви, а також пояснень представника позивача у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, відповідачем на свїх Telegram-каналах було здійснено 4 порушення, а саме :

- в Тelegram-каналі з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » опубліковано відео «ІНФОРМАЦІЯ_10», «ІНФОРМАЦІЯ_6», «ІНФОРМАЦІЯ_8»;

- в Тelegram-каналі з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5» опубліковано відео «ІНФОРМАЦІЯ_8».

Згідно ч. 1 ст. 55 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» суб`єкти авторського права для захисту свого авторського права або суміжних прав мають право звертатися до суду.

Одним із способів цивільно-правового захисту авторського права є стягнення компенсації (разового грошового стягнення), що визначається судом замість відшкодування збитків або стягнення доходу на розсуд суб`єкта авторського права та/або суб`єкта суміжних прав (п.4 ч. 3 ст. 55 «Про авторське право і суміжні права»).

Так суд має право постановити рішення про: стягнення компенсації (разового грошового стягнення), що визначається судом замість відшкодування збитків або стягнення доходу на розсуд суб`єкта авторського права та/або суб`єкта суміжних прав у розмірі від 2 до 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб або як фіксована подвоєна, а в разі умисного порушення - потроєна сума винагороди, яка була б сплачена за надання дозволу на використання об`єкта авторського права або об`єкта суміжних прав, з приводу якого виник спір; на вимогу осіб, передбачених у пунктах 2-5 частини першої цієї статті, - як фіксована подвоєна, а в разі умисного порушення - потроєна сума винагороди, яка була б сплачена за надання дозволу на використання відповідного об`єкта, з приводу якого виник спір.

Розмір компенсації має бути ефективним, співрозмірним і стримуючим, спрямовуватися на відновлення порушених прав та застосовуватися таким чином, щоб уникнути створення перешкод законній діяльності користувача і водночас забезпечити захист від зловживань користувача.

При визначенні розміру компенсації судом враховується тривалість та систематичність порушення, обсяг порушення (зокрема з урахуванням території його поширення), сфера господарювання та наміри порушника, вина та її форми, а також інші об`єктивні обставини;

При здійснені розрахунку разової компенсації, позивач вказувала про 5-ти кратну відповідальність, однак такий розмір не було обґрунтовано позивачем належним чином.

Апеляційний суд вважає, що такий розмір відповідальності зазначений позивачем не є співрозмірним із порушеними правами ОСОБА_2 , як автора з урахуванням нетривлого терміну розміщення твору позивача.

Крім того, враховуючи дії відповідача які були спрямовані на усунення порушення прав позивача, як автора, та невідкладне видалення інформації з Тelegram-каналів, апеляційний суд вважає за можливе застосувати мінімальний визначений Законом розмір компенсації.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню:

Рк= (ПМ * 2) * 4 = (2589 * 2) * 4 = 20 712 (грн.)

Апеляційний суд відхиляє посилання позивача в апеляційній скаргзі на те, що основна її вимога це визнання авторства та публікація про це оголошень в друкованих виданнях.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем авторство позивача не оспорюється та не спростовується, крім того відповідні дописи було здійснено відповідачем в соціальних мережах. Тобто, допущене порушення в соціальних мережах, було виправлене відповідачем в той же спосіб, а обраний позивачем спосіб захисту, шляхом друкування в газеті про визнання відповідачем авторства не відповідає здійсненому порушенню.

Доводи скарги про те, що публікація оголошення в друкованому виданні це спосіб відновлення ситуації, яка була до порушення прав позивача є необґрунтованими та безпідставними не узгоджується з фактичними обставинами, відповідно до яких не встановлено жодних порушень з боку відповідача здійснених через друковані засоби масової інформації.

Позивачем не доведено , що такий спосіб захисту у вигляді публікації в друкованому виданні є належним та необхідним.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 638/14632/14-ц (провадження № 61-12947св18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15 (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Враховуючи вищевказане, особа, звертаючись із позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Крім того, суд не вбачає підстав для розгляду питання щодо накладення штрафу на відповідача в розмірі 10% суми, яка потенційно може бути присуджена судом на користь ОСОБА_2 , до державного бюджету в порядку ч.4 ст. 55 ЗУ «Про авторське право і суміжні права». При цьому суд виходить з того, що відповідач добровільно у визначені Законом строки видалив поширений контент позивача, а тому суд правомірно звільнив відповідача від відповідальності у виді штрафу.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись вказаними нормами процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації у вигляді разової виплати та ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 20 712 грн 00 к. компенсації у вигляді разової виплати, в іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року залишити без змін.

Оскільки апеляційним судом рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року частково скасовується та ухвалюється нове рішення у відповідній частині, таким чином , апеляційним судом здійснюється перерозподіл судових витрат.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами апеляційного перегляду позовні вимоги задоволено на 18%.

Як вбачається з матеріалів справи при зверненні із даним позовом до суду позивачем сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру у розмірі 1 165грн 05к., за подання апеляційної скарги - 1 747 грн 57 к.

Тому, враховуючи положення ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам: за подання позовної заяви у розмірі 209 грн 71 к.(1165,05 * 18%), за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 314 грн 56 к. (1747,57 * 18%), а всього 524 грн 27 к.

З огляду на те, що рішення суду скасовується, відповідно втрачає чинність і додаткове рішення районного суду з приводу розподілу судових витрат на правничу допомогу, а вказане питання вирішується апеляційним судом за результатами апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім цього, пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Сторонами в суді першої інстанції було заявлено про стягнення витрат на правничу допомогу: позивачем у розмірі 39 000 грн, відповідачем у розмірі 31 000 грн.

Заявлений позивачем в апеляційній скарзі розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 43 290 грн 00 к. понесених при розгляді справи у суді першої інстанції, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки позивачем такий розмір витрат при розгляді справи в суді першої інстанції заявлено не було.

В обґрунтування понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи у розмірі 31000 грн 00 коп., представник відповідача надала до суду договір про надання правової допомоги, додаток до договору №1, рахунок-фактура №53/23 від 28.08.2023, інформаційне повідомлення про зарахування коштів №685 від 18.05.2023, платіжне доручення №807 у розмірі 5500 грн 00 коп., платіжне доручення №793 від 4000 грн 00 коп., платіжне доручення №713 від 8000 грн 00 коп., акт прийому-передачі послуг від 04.09.2023.

В обґрунтування понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи у розмірі 39000 грн 00 коп., представник позивача надала до суду ордер про надання правничої допомоги від 05.06.2023 року серія АА №1291513, копію договору про надання правничої допомоги №50/ПДвід 02.04.2023 року.

В матеріалах справи міститься заперечення позивача щодо витрат на правничу допомогу відповідача, однак такі заперечення є необґрунтованими та безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що посилання представника позивача на те, що відповідачем не дотримано вимог закону та вчасно не подано заяви та доказів понесених витрат на правничу допомогу, не заслуговують на увагу, оскільки представниками відповідача дотримано вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України, та заявлено про такі витрати у відзиві на позовну заяву.

Щодо посилання на відсутність квитанції про сплату гонорара адвоката, та надання неналежної квитанції про сплату юридичних послуг, суд зазначає, що такі посилання є безпідставними.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах:від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження№ 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).

Посилання на надання послуг різними адвокатами, також не впливає на вирішення питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки витрати стягуються на користь позивача або відповідача, за понесені витрати на правничу допомогу, а не на користь адвоката.

Разом з тим, жодна зі сторін не довела та належним чином не обґрунтувала у чому полягає неспівмірність витрат та їх завищений розмір.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі №910/906/18.

Заперечення представника позивача щодо витрат на правничу допомогу не містять обґрунтування, що давало б підстави суду зменшити їх розмір. Крім того, суд враховує, що наведений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу перевищує розмір витрат відповідача.

Представником відповідача також не наведено належного обґрунтування не співмірності заявлених витрат на правничу допомогу позивачем.

За таких обставин суд не вбачає підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу понесених сторонами в суді першої інстанці.

Як вже було зазначено судом, витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 7 020 грн (39000*18%).

З позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 25 420 грн (31000*82%).

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, то як і позивачем в апеляційній скарзі, так відповідачем у своїй апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу позивача заявлено орієнтовні витрати на правничу допомогу:

- позивачем у розмірі 13 000 грн;

- відповідачем у розмірі 25 000 грн.

Однак, апеляційний суд вважає, що заявлений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу 25 000 грн., має бути зменшений до 13 000 грн., про які заявив позивач з огляду на те, що представник відповідача участі в судовомку засіданні апеляційного суду не приймав. Представник позивача взяла участь в с/з в режимі відеоконференції. Крім того, зміст відзиву на апеляційну скаргу є фактичним повторенням змісту відзиву на позов і для складання процесуальних документів в апеляційному суді необхідно значно менше часу ніж в суді першої інстанції. Позивач зазначаючи орієнтовний розмір витрат в апеляційній інстанції в сумі 13 000 грн. визначив їх виходячи з розумних витрат часу адвоката на правничу допомогу в апеляційному суді з урахуванням того, що правова позиція, законодавство все вже вивчено і проаналізовано в суді першої інстанції. Складання апеляційної скарги відповідачем на додаткове рішення не потребує значного часу, оскільки це процесуальне питання, щодо вирішення якого адвокат вже має значний досвід і складання апеляційної скарги на додаткове рішення не потребує додаткових зусиль та додатковогов ивчення законодавства. Визначаючи витрати в суді першої інстанції в сумі 31 000 грн., відповідач в апеляційному суді зменшив їх розмір лише на 6 000 грн., що не відповідає принципу розумності та справедливості.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу понесені за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 340 грн (13000*18%).

З позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу понесені за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 660 грн (13000*82%).

Таким чином, враховуючи, що з відповідача на користь позивача в загальному розмірі підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 9 360 грн (7020+2340), а з позивача на користь відповідача 36 080 грн (25420+10660),

Беручи до уваги однорідність вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, різниця яку позивач має сплатити на користь відповідача складає 26 720 грн (36 080 - 9360).

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374-376, 381-384, 389 суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Романенко Олесі Дмитрівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфай» - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації у вигляді разової виплати у розмірі 116 505 грн 00 к. - скасувати.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення компенсації у вигляді разової виплати - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфай» на користь ОСОБА_2 20 712 грн 00 к. компенсації за порушення авторських прав.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року - залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфай» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу позову і апеляційної скарги у розмірі 524 грн 27 к.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніфай» витрати на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції в загальному розмірі 26 720 грн 00 к.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2023 року.

Головуючий суддя О. В. Желепа

Судді О. Ф. Мазурик

О. В. Немировська