Номер провадження 2/754/682/23
Справа №754/5096/22
РІШЕННЯ

Іменем України

17 листопада 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Панченко О.М.

за участю секретаря - Сарнавського М.О.,

в присутності:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

третьої особи - ОСОБА_3 ,

представника третьої особи - Гудзь О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , подану в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації м. Києва про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації про визнання недійсними договору дарування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що між позивачкою та відповідачем ОСОБА_4 було укладено шлюб 01 листопада 2008 року. 09 квітня 2014 року позивачка спільно з відповідачем ОСОБА_4 за спільні кошти за договором купівлі - продажу купили квартиру АДРЕСА_1 . 31 липня 2017 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Ходачинською Н.І., на підставі договору дарування №814 від 31.072017 р., за ОСОБА_3 була зареєстрована приватна форма власності на частку квартири АДРЕСА_1 . При цьому, звертає увагу суду на той факт, що не надавала відповідачу ніякої письмової згоди на вчинення правочину, оскільки взагалі не була проінформована про те, що відповідач мав намір вчиняти договір дарування частини їх спільного майна (квартири). Сторони домовлялись, що квартира буде належати їхній дитині - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак відповідач її обманув. Отже, враховуючи відсутність її письмової згоди при відчуженні майна, а саме частини квартири АДРЕСА_1 , яка в свою чергу була придбана позивачкою та відповідачем за спільні кошти під час перебування у шлюбі та є їх спільним майном, є порушенням вимог чинного законодавства і є підставою для визнання недійсним посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Ходачинською Н.І. договору дарування №814 від 31.07.2017 р. На підставі викладеного, позивачка просила задовольнити позовні вимоги.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 05.07.2022 справу передано для розгляду судді Таран Н.Г.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 08.07.2022 відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

01.08.2023 від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Ключник А.В. через засоби поштового зв`язку «Укрпошта» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що у задоволенні позову має бути відмовлено з огляду на наступне. 09.04.2014 р. між ТОВ «ДБК-Інвест» та ОСОБА_6 , ОСОБА_4 керуючись взаємною згодою укладено договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до п.1.1 договору, відповідно до умов цього договору продавець продає, а покупці купують (приймають у власність) в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 і сплачує за нього ціну, визначену цим договором. Пунктом 7.4 договору купівлі-продажу встановлено, що спільну згоду на укладення договору купівлі-продажу зазначеної в цьому договорі квартири надано іншим із подружжя чоловіком - ОСОБА_6 , дружиною - ОСОБА_4 , яка оформлена 31.03.2014 року ОСОБА_9 - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за р. №527, 528. Таким чином, оскільки дана спірна квартира була придбана сторонами за взаємною згодою у рівних частках, остання не належала до спільної сумісної власності подружжя, а відповідно до законодавства вважалась спільною частковою власністю сторін. Оскільки спірна квартира була набута сторонами у спільну часткову власність, а ст. 362 ЦК України передбачає лише переважне право інших співвласників при купівлі частки у праві спільної часткової власності, то відповідач мав право на власний розсуд розпоряджатися належною йому частиною квартири без згоди позивача. Таким чином, оскільки відповідач має право на власний розсуд розпоряджатися належною йому частиною квартири, то посилання позивача, що при укладенні договору дарування №814 від 31.07.2017 р. не були дотриманні вимоги ст. 65 СК України, як на підставу його недійсності, є необґрунтованими. Також, наголошує на тому, що позивач 13.06.2016 р. на підставі договору дарування №777 подарувала належну їй частину вказаної вище квартири своїй матері - ОСОБА_7 . У зв`язку із тим, що відповідач у цій справі так само вважав, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому договір дарування неправомірно укладений без його згоди, останній звернувся з аналогічними підставами позову до Деснянського районного суду м.Києва. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 27.04.2017 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 12.07.2017 р., позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування, поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування спільним майном залишено без задоволення. Таким чином, оскільки вказаними вищесудовими рішеннями встановлено, що спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а визначені частки за договором купівлі-продажу квартири дають право на розпорядження ними на власний розсуд без згоди другого з подружжя, то вказані обставини не підлягають доказуванню у цій справі. Відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку, сума судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести, у зв`язку із розглядом справи становить 30 000,00 грн. Враховуючи вищевикладене, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі, покласти на позивача понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу.

17.08.2022 на електронну адресу суду від позивачки ОСОБА_4 надійшли по справі письмові поясненя.

Відповідно до ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 18.08.2022 року, суд ухвалив залучити в якості третьої особи без самостійних вимог зі сторони відповідача - ОСОБА_3 .

19.08.2022 на електронну адресу суду від позивачки ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення у справі.

24.08.2023 на електронну адресу суду від позивачки ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення.

05.10.2022 від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Ключник А.В. надійшла письмова заява про компенсацію витрат на професійну правову допомогу в якій просить покласти на позивача понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

20.10.2022 на електронну адресу суду від третьої особи ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення по справі, в яких зазначає, що позивачка подавши до суду позовну заяву зловживає своїми процесувальними правами, вважає, що за цим позовом відсутній предмет спору, спір надуманий та носить штучний характер.

04.01.2023 на електронну адресу суду від позивачки ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення у справі.

27.01.2023 від третьої особи - ОСОБА_3 надійшла письмова заява про забезпечення судових витрат, в якій просить суд зобов`язати позивача внести на депозитний рахунок суду попередньо визначену суму судових витрат - 10 000,00 грн. на користь ОСОБА_3

31.01.2023 від позивачки ОСОБА_4 надійшла письмова заява про долучення доказів, а саме письмових пояснень її рідного брата, як свідка, ОСОБА_10 з доказами.

06.02.2023 через підсистему «Електронний суд» від позивачки ОСОБА_4 надійшла заява про відвід судді Таран Н.Г.

17.02.2023 від третьої особи - ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

02.03.2023 через підсистему «Електронний суд» від позивачки ОСОБА_4 надійшла заява про відвід судді Таран Н.Г.

03.03.2023 через підсистему «Електронний суд» від позивачки ОСОБА_4 надійшла заява про відвід судді Таран Н.Г.

Ухвалою судді Таран Н.Г. від 03.03.2023 заяви ОСОБА_4 від 02.03.2023 року, 03.03.2023 року про відвід судді - залишено без розгляду.

Ухвалою судді Таран Н.Г. від 03.03.2023 заяву позивачки ОСОБА_4 про відвід судді Таран Н.Г. від 03.02.2023 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування - залишено без задоволення, у зв`язку з необґрунтованістю. Задоволено самовідвід судді Таран Н.Г.Цивільну справу №754/5096/22 передано до цивільної канцелярії Деснянського районного суду м.Києва для розподілу справи автоматизованою системою документообігу, згідно вимог ст. 11-1 ЦПК України.

06.03.2023 через підсистему «Електронний суд» від позивачки ОСОБА_4 надійшла заява про відвід судді Таран Н.Г.

06.03.2023 через підсистему «Електронний суд» від позивачки ОСОБА_4 надійшло клопотання про долучення у справі доказів.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 06.03.2023 справу передано для розгляду головуючому-судді Панченко О.М.

Ухвалою судді від 09.03.2023 прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

16.03.2023 через підсистему «Електронний суд» від позивачки ОСОБА_4 надійшло клопотання про залучення у якості співпозивачів у справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

16.03.2023 через підсистему «Електронний суд» від позивачки ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення у справі.

06.04.2023.на електронну адресу суду від представника позивачки ОСОБА_4 - адвоката Кулік В.М. надійшли додаткові пояснення до позовної заяви.

06.04.2023 через підсистему «Електронний суд» від представника позивачки ОСОБА_4 - адвоката Кулік В.М. надійшли додаткові пояснення до позовної заяви.

06.04.2023 ухвалою судді Панченко О.М. визнано необґрунтованим відвід головуючому у справі судді Панченко О.М. заявлений позивачкою ОСОБА_4 . Заяву про відвід головуючому по справі судді Панченко О.М. передано до канцелярії з цивільних справ Деснянського районного суду м.Києва для визначення судді в порядку ст.33 ЦПК України - для розгляду даної заяви.

06.04.2023 від позивачки ОСОБА_4 надійшли клопотання про витребування та залучення у якості співпозивачів у справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Ухвалою судді Скрипки О.І. від 10.04.2023 у задоволені заяви ОСОБА_4 про відвід судді Панченко О.М. по цивільній справі №754/5096/22 - відмовлено.

14.04.2023 від третьої особи ОСОБА_3 надійшли пояснення на додаткові пояснення позивача до позовної заяви.

01.05.2023 через підсистему «Електронний суд» від представника позивачки ОСОБА_4 надійшла заява про відвід судді Панченко О.М.

02.05.2023 через підсистему «Електронний суд» від представника позивачки ОСОБА_4 надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

Ухвалою судді Панченко О.М. від 02.05.2023 у задоволенні клопотання позивачки ОСОБА_4 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено.

Ухвалою судді Панченко О.М. від 02.05.2023 визнано необґрунтованим відвід головуючому у справі судді Панченко О.М. заявлений позивачкою ОСОБА_4

02.05.2023 від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Ключник А.В. до суду надійшли письмові пояснення, в яких представник зазначила, що у додаткових поясненнях представника позивача, які судом були залучені до матеріалів справи 06.04.2023 року зазначалося про те, що право користування спірною квартирою має малолітня дитина - ОСОБА_5 , тому на підставі ч.ч.2,3 ст.177 ЦПК України відповідач не мав право на укладення договору дарування без згоди органу опіки та піклування. Проте, звертає увагу суду на те, що спільний син сторін не був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 ні на момент укладення договору дарування позивачем, ні на момент укладення договору дарування відповідачем. Також, відповідно до п.4 даного договору дарування, дарувальник зокрема, свідчить про те, що за адресою місцезнаходження квартири не проживають та не зареєстровані діти. Правочин не суперечать правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6 ст.203 ЦК України). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_5 був зареєстрований у квартирі з 20.10.2017 р., договір же дарування частини квартири відповідачем, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був укладений 31.07.2017 р. Тому, відповідачу при укладенні вказаного договору дарування не потрібна була згода органу опіки та піклування, так як спільна дитина сторін у цій квартирі зареєстрована не була.

30.05.2023 через підсистему «Електронний суд» від представника позивачки ОСОБА_4 надійшли письмові заперечення на клопотання (заяву) щодо залучення до участі в справі ОСОБА_3

30.05.2023 на електронну адресу суду від представника позивачки ОСОБА_4 - адвоката Кулік В.М. надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7

30.05.2023 підсистему «Електронний суд» від представника позивачки ОСОБА_4 надійшло клопотання про вилучення ОСОБА_3 з кола третіх осіб та залучення в якості третьої особи на стороні позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , а також Службу у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві.

30.05.2023 від третьої особи - ОСОБА_3 надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою судді від 30.05.2023 відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про закриття провадження у цивільній справі.

11.08.2023 від третьої особи по справі ОСОБА_3 надійшли письмові заперечення проти заяв, клопотань, доводів сторони позивача.

13.10.2023 від третьої особи по справі ОСОБА_7 надійшло клопотання про проведення судових засідань у режимі відеоконференцій.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16.10.2023 у задоволенні клопотання третьої особи ОСОБА_7 про проведення судових засідань в режимі відеоконференції з суду у м.Хмільник, Вінницької області відмовлено.

Позивачка в судовому засіданні 17.10.2023 року в повному обсязі підтримала свої позовні вимоги та просила суд про їх задоволення.

В судовому засіданні представник позивача також просила суд задовольнити позовні вимоги з підстав, що викладені в позові та в додаткових письмових поясненнях.

Представник відповідача у судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, що викладені у відзиві на позов та у додаткових поясненнях.

Третя особа ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_7 в судовому засіданні просила суд позовні вимоги задовольнити.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації м. Києва в судове засідання не з`явився про дату час та місце судового засідання повідомлений належним чином. В своїх письмових поясненнях до суду представник зазначив, що дозволу на вчинення договору дарування 1/2 частини спірної квартири не надавався, оскільки на момент вчинення правочину малолітній син сторін у справі в квартирі зареєстрованим не був.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, третіх осіб, суд дійшов до наступного висновку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 01 листопада 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, а/з № 3094.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя ОСОБА_4 народився син ОСОБА_5 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження .

Відповідно до копії договору купівлі - продажу квартири від 09 квітня 2014 року, посвідченого Заблоцькою Л.Б., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за р. №785, ОСОБА_4 та ОСОБА_4 придбали у ТОВ «ДБК-ІНВЕСТ», в особі першого заступника директора ОСОБА_13 в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

З положень ст.ст. 355, 356 ЦК України вбачається, що майно, яке знаходиться у власності двох або більше осіб - співвласників, належить їм на праві спільної власності і є їх спільним майном.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві спільної власності є спільною частковою власністю, а без визначення часток - спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 368 ЦК України).

Право власності на об`єкти нерухомості (житлові будинки, квартири, будівлі, споруди, приміщення - частини внутрішнього об`єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами), у тому числі право спільної власності, підлягають державній реєстрації.

Укладання договору купівлі-продажу квартири з одночасним визначенням часток подружжя відповідає як положенням ст. 69 СК України, так і ч. 3 ст. 368 ЦК України.

Частки ОСОБА_4 та ОСОБА_4 на вищезазначену квартиру, як зазначено вище, були зареєстровані у встановленому законом порядку.

Отже, доводи позивачки ОСОБА_4 про те, що за договором купівлі-продажу квартири від 09 квітня 2014 року, посвідченим ОСОБА_14 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за р.№785 у ОСОБА_4 та ОСОБА_4 виникло право спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до даного договору купівлі-продажу квартири, вже були визначені частки подружжя.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, однак при цьому відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Судом було встановлено, що 31.07.2017 року був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_4 подарував належну йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.04.2014 року, 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Суд вважає, що вимоги позивача не підтверджені матеріалами справи та не грунтуються на нормах матеріального права, виходячи з наступного.

Договір дарування належить до безоплатних правочинів, за умовами якого обдаровуваний не має перед дарувальником будь-якого зобов`язання матеріального характеру.

При посвідченні договору дарування нотаріус встановлює особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, та визначається обсяг їх цивільної дієздатності. Договір дарування посвідчується за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України на момент вчинення правочину.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, обмеження щодо розпорядження часткою у спільній частковій власності стосуються лише продажу частки співвласником. Переважне право інших співвласників на придбання частки не поширюється на випадок її відчуження шляхом укладення договорів міни, дарування, ренти - на випадки, коли майно передається безоплатно.

Відповідно до вимог статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Форма договору дарування встановлена статтею 719 ЦК України, відповідно до вимог якої договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Вимоги ст. 720 ЦК України щодо сторін у договорі дарування також дотримані, належність дарувальнику на праві власності 1/2 частини вищезазначеної квартири перевірена, його повноваження на укладення відповідного договору дарування передбачені ст. 361 ЦК України, форма договору дотримана, тому правових підстав для визнання вищезазначеного договору дарування недійсним немає.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.02.2022 р. по справі №344/2559/17, у якій зазначена: «Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав із поважної причини навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

У статті 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною першою статті 71 СК України визначено, що майно, яке є об 'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частин першої, другої статті 335 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно із статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

У постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі №759/7564/17 та від 21 грудня 2020 року у справі №465 1520 16-ц (провадження № 61-6004св20) зазначено, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники): (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність манна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних неподільних речей, так і май нових прав та обов язків. Аналізуючи поняття права спільної часткової власності, йдеться про виокремлення та належність співвласнику лише частки в праві власності, а не частки в майні. Тому співвласнику належить не конкретно визначена частина майна (певна кімната), а лише визначена арифметично (у простих дробах) частина в праві власності на це манно, яким має право розпоряджатися співвласник, зокрема шляхом дарування цієї частини і без виділу в натурі частки. Встановивши, що спірна квартира належала сторонам на праві спільної часткової власності, тобто кожному із подружжя належало по S частини квартири, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, шо на спірну квартиру не поширюється режим спільної сумісної власності, оскільки при її набутті сторони визначили інший правовий режим - спільна часткова власність. Аналогічний за змістом висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року в справі 640/18895/15 (провадження № 61-465св21). "ОСОБА 2 розпорядився належною йому Б частиною спірної квартири, а відповідно, інша Б частина квартири, належна ОСОБА 1, залишилась у її власності, і ця частина квартири не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя...».

Щодо аргументів сторони позивача, що сторона відповідача ввела в оману другу сторону, так як обіцяла дану частину квартиру залишити для їхньому сину ОСОБА_5 , тому даний договір повинен бути визнаний судом недійсним.

Статтею 230 ЦК України встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини 1 статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року в справі № 293/780/18 (провадження № 61-10328св19), від 28 квітня 2020 року в справі № 263/16688/17 (провадження № 61-16584св19) і від 02 жовтня 2019 року в справі № 140/2589/15-ц (провадження № 61-16847св18).

Такої ж позиції Верховний Суд дотримався у своїй постанові по справі №127/15271/17 від 22.10.2020 де у задоволенні касайної скарги було відмовлено, тим самим Верховний Суд погодився із позицією першої та апеляційної інстанцій, "що ОСОБА_1 не довела навмисного введення ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, іншою стороною в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а тому відсутні підстави для визнання договору дарування від 04 жовтня 2013 року недійсним."

Згідно з частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи, що позивачка не надала суду жодних належних доказів, щодо ведення її в оману при укладенні відповідачем договору дарування, крім того, позивачка не є стороною оспорюваного правочину, то суд вважає наведені позивачкою доводи - безпідставними.

Судом також, встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 27.04.2017 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 12.07.2017 р., позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування ( щодо квартири що є предметом спору у даній справі), поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування спільним майном, - залишено без задоволення.

Відповідно до ч.4 чт.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки спірна 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 є особистою спільною частковою власністю відповідача ОСОБА_4 , як така, що була придбана ним по договору купівлі-продажу квартири від 09.04.2014 р., то відповідач ОСОБА_4 мав право розпорядитися даною часткою квартири на власний розсуд без отримання на це письмової згоди позивачки ОСОБА_4 .

За таких обставин суд вважає, що передбачених законом підстав для визнання договору дарування 1/2 частини спірної квартири, посвідченим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Ходачинською Н.І. №814 від 31.07.2017 р. недійсним, немає, а тому у задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити за необгрунтованністю.

Щодо заяви про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, то судом встановлено наступне.

Положеннями ст. 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Статтею 141 ЦПК передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Судом встановлено, що представником відповідача у встановленому законом порядку та строк були надані документи на підтвердження понесених судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу, а саме: засвідчена копія договору №24 про надання правничої допомоги від 14.07.2022; засвідченою копією квитанції до прибуткового касового ордера №24-1 від 14.07.2022 на суму 11 250,00 (одинадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн.; засвідченою копією квитанції до прибуткового касового ордера №24-2 від 18.08.2022 на суму 1 500,00 (одна тисяча п`ятсот) грн.; засвідченою копією квитанції до прибуткового касового ордера №24-3 від 04.10.2022 на суму 1 500,00 (одна тисяча п`ятсот) грн.; детальний опис робіт (наданих послуг) у справі №754/5096/22 від 04.10.2022 року.

За таких обставин, суд вважає за можливе задовольнити вимогу представника відповідача про стягнення з ОСОБА_4 на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи у розмірі 30 000 грн.

Крім того, судом береться до уваги те, що в матеріалах справи відсутня заява позивачки або її представника про зменшення витрат на професійну правничу допомогу або відмову в задоволенні заяви про стягнення таких витрат на користь відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 202-203, 215, 355-356, 358, 361, 368, 717, 719-720 ЦК України, ст.ст. 15, 76, 78, 80-82, 89, 133, 137, 141, 229- 230, 335, 356, 361, 368 ЦПК України, ст.ст. 60-61, 63, 69, 70-71 СК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 подану в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації м. Києва про визнання недійсним договору дарування - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 (тридцять тисяч) грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий: Оксана Панченко