Справа № 503/550/23
Провадження № 2-о/503/31/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 року м. Кодима

Суддя Кодимського районного суду Одеської області Вороненко Д.В., дослідивши матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

Заявник подав до суду вище вказану заяву в порядку окремого провадження, в якій просить суд встановити факт, що має юридичне значення, про те, що самостійно виховує малолітню дитину віком до 18 років ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, на виконання вимог пункту 1 ч.1 ст. 318 ЦПК України, метою встановлення вище зазначеного факту заявником у своїй заяві зазначено оформлення документів щодо звільнення з лав Збройних Сил України.

В свою чергу дану заяву заявник ОСОБА_1 обґрунтовує посиланнями на ті обставини, що після розірвання шлюбу із заінтересована особа ОСОБА_2 їх спільна малолітня дитина ОСОБА_3 знаходиться на його одноособовому утриманні та його самостійному вихованні.

Висновки суду

щодо породження юридичних наслідків внаслідок встановлення заявленого факту:

У змісті своєї заяви заявник ОСОБА_1 не відзначає якого саме виду військову службу проходить та не надав відповідних доказів цієї обставини.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 (надалі за текстом Постанова Пленуму), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, серед іншого, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Відповідно до абзацу третього підпункту «г» пункту 1 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (надалі за текстом Закон), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері).

Згідно до абзацу третього підпункту «г» пункту 1 ч.5 ст. 26 Закону, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері).

У відповідності до абзацу третього підпункту «г» пункту 1 ч.6 ст. 26 Закону, військовослужбовці, які проходять кадрову військову службу, звільняються з військової служби на підставах під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері).

Таким чином в усіх вище згаданих видах військової служби звільнення з них за відповідної підстави можливе лише під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації).

Однак, Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан строком на 30 діб, який був затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та в подальшому неодноразово продовжений Указами Президента України від 14.03.2022 року № 133/2022, від 18.04.2022 року № 259/2022, від 17.05.2022 року № 341/2022, від 12.08.2022 року № 573/2022, від 07.11.2022 року № 757/2022 та від 06.02.2023 року № 58/2023 , які в свою чергу були затверджені Законами України від 15.03.2022 року № 2119-IX, від 21.04.2022 року № 2212-IX, від 22.05.2022 року № 2263-IX, від 15.08.2022 року № 2500-IX, від 16.11.2022 року № 2738-IX та від 07.02.2023 року № 2915 ІХ, внаслідок чого триває до теперішнього часу.

Крім того, Указом Президента України від 24.02.2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», оголошено та проведено загальну мобілізацію, яка неодноразово продовжувалась Указами Президента України від 17.05.2022 року № 342/2022, від 12.08.2022 року № 574/2022, від 07.11.2022 року № 758/2022 та від 06.02.2023 року № 59/2023, які в свою чергу були затверджені Законами України від 03.03.2022 року № 2105-IX, від 22.05.2022 року № 2264-IX, 15.08.2022 року № 2501-IX, від 16.11.2022 року № 2739-IX та від 07.02.2023 року № 2916-IX, внаслідок чого триває до теперішнього часу.

У зв`язку з чим встановлення судом порушеного заявником факту саме по собі не призведе до виникнення у нього права на звільнення з військової служби, оскільки наразі триває як мобілізація так і воєнний стан.

щодо можливості встановлення заявленого факту в порядку окремого провадження:

Однак, у відповідності до положень ч.6 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

При цьому, ч.1-2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно ч.1-5 ст. 150 СК України (Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини), батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Водночас, ч.1 ст. 180 СК України (Обов`язок батьків утримувати дитину), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень пункту 2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Згідно ч.1 ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Суд звертає увагу на ту обставину, що мати малолітньої дитини заінтересована особа ОСОБА_2 , згідно змісту матеріалів заяви, жодним чином не обмежена у можливості виконувати свої батьківськи обов`язки з незалежних від її волі обставин, зокрема внаслідок захворювання, недієздатності, відбування покарання тощо.

За таких умов встановлення факту про який просить суд заявник в своїй заяві та з наведеного ним обґрунтування фактично підтверджує самоухилення заінтересованої особи ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема стосовно обов`язку щодо виховання дитини.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Даний висновок викладений у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

В свою чергу встановлення факту про який просить суд заявник в своїй заяві створює правову підставу для пред`явлення особами зазначеним у ч.1 ст. 165 СК України позову про позбавлення матері заінтересованої особи ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 .

У зв`язку з чим суд вважає, що встановлення факту про який просить суд заявник в своїй заяві має преюдиціальний характер та нерозривно пов`язаний з самим правовим наслідком його встановлення позбавленням батьківських прав, що в свою чергу є спором, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, серед іншого, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч.4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Крім того абзац третій пункту 3 Постанова Пленуму передбачає, що у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Ураховуючи зазначене вище суд вважає необхідним відмовити у відкритті провадження у справі у зв`язку з виявленням спору про право.

Керуючись ст. 315, 259-261 ЦПК України, суд

постановив:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали.

Суддя Д. В. Вороненко