Справа № 183/3806/23
№ 2/183/2537/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Аніськової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, визначення часток, визнання права власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,-

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просила:

-визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 03 жовтня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений на товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа за № 179-498, зареєстрований в КП «Новомосковське МБТІ» за реєстраційним номером 1178-5;

-визнати частки подружжя у спільній сумісній власності рівними та визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначає, що 30.07.1994 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , від якого сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період шлюбу, а саме 07.08.1996 року подружжя, за кошти, подаровані на весілля, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2659, придбали житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на зазначений житловий будинок був оформлений на ім`я чоловіка ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що їх шлюб було розірвано 21.02.2001 року, однак з жовтня 2002 року по 15 січня 2005 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, а з 15 січня 2005 року по 12.04.2021 року сторони знову перебували у зареєстрованому шлюбі.

Весь час, не дивлячись на розірвання шлюбу, вона та їх спільний син проживали у будинку, що був придбаний ними ще у 1996 році.

Однак, чоловік почав вчиняти сварки, почав вимагати, щоб вона знялася з реєстраційного обліку в будинку, а 13.09.2021 року вона дізналася, що ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до неї та їх сина про виселення з будинку та визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком.

Ознайомившись з матеріалами справи, позивачці стало відомо про укладення її колишнім чоловіком договору купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу був укладений між ОСОБА_2 та його батьком ОСОБА_3 , посвідчений на товарній біржі. Цей договір був визнаний дійсним відповідним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, однак договір укладений без її згоди.

Через деякий час, а саме 08.09.2021 року ОСОБА_3 подарував означений житловий будинок своїй дочці ОСОБА_4 , яка і звернулася до суду з позовом про їх виселення.

Позивачка впевнена в тому, що всі дії відповідачів були направлені на позбавлення її законного права на частину житлового будинку, тому звернулася до суду з означеним позовом.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_4 просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем обрано не вірний спосіб її порушених прав (а.с. 50-55)

У відзиві на позов ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що дійсно після реєстрації шлюбу за кошти батьків позивачки та кошти його батьків вони придбали житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Батьки ОСОБА_1 надали для придбання будинку кошти у розмірі 2000 доларів США, а його батьки у розмірі 40000 доларів США, а 07 серпня 1996 року був укладений договір купівлі-продажу означеного будинку, право власності дійсно було зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 . Між тим, влітку 1998 року подружжя припинило сімейно-шлюбні відносини, позивач забрала сина та переїхала до своїх батьків, після чого батьки обох сторін домовилися між собою про те, що батьки ОСОБА_2 сплатять батькам ОСОБА_1 4000 доларів США задля того, щоб остання не мала претензій майнового характеру до цього будинку. 03 серпня 1998 року батьки відповідача передали батькам позивача обумовлену суму у розмірі 4000 доларів США, того ж дня ОСОБА_1 знялася з реєстраційного обліку в будинку, і того ж дня, тобто 03.08.1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу будинку, що був посвідчений та зареєстрований на товарній біржі.

Далі, 21.02.2001 року шлюб між подружжям було розірвано, і вже 28.04.2001 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 , від якого це подружжя має доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Цей шлюб був також розірваний у 2004 році, а вже 15 січня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повторно зареєстрували шлюб. Проживаючи у цьому шлюбі, позивач достовірно була обізнана про те, що будинок був оформлений на ім`я батька відповідача ОСОБА_3 , і він був повноправним власником цього будинку, на ім`я якого були відкриті всі особові рахунки по сплаті за житлово-комунальні послуги, та зі згоди якого ОСОБА_1 повторно була зареєстрована в цьому будинку.

Таким чином, відповідач наполягає на застосуванні позовної давності до правовідносин щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, а також звертає увагу на те, що позивачем обраний не вірний спосіб захисту своїх прав щодо відповідача ОСОБА_4 , якій ОСОБА_9 подарував означений будинок (а.с. 70-81).

В судовому засіданні позивачка позов підтримала, надала пояснення щодо обставин, викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 позов не визнала з підстав, викладених у відзиві.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , кожен окремо, звернулися до суду із заявами про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги не визнали (а.с. 150-151).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2023 року головуючою суддею визначено суддю Сороку О.В. (а.с. 33).

Ухвалою судді Сороки О.В. від 11.04.2023 року відкрите провадження по справі (а.с. 36).

Ухвалою судді Парфьонова Д.О. від 13.04.2023 року повернуто заявникові заяву про забезпечення позову (а.с. 40).

Ухвалою судді Парфьонова Д.О від 24.04.2023 року відмовлено позивачеві у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 48).

Ухвалою суду від 03 жовтня 2023 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 147).

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши підстави позову, подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що в період з 30.07.1994 року по 21.02.2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 14) та відмітка у паспорті позивача про розірвання цього шлюбу (а.с. 12).

07 серпня 1996 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_10 житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений 07.08.1996 року державним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Шаульською, зареєстрований в реєстрі за № 1-2659 (а.с. 25-26).

03 серпня 1998 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав житловий будинок - А, цегла, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 81 кв.м.,з надвірними побудовами: Б - сарай цегла, В вхід до погребу, Г гараж цегла, Д - туалет, 1-3 огорожа цегла, метал, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить копія договору купівлі-продажу, укладений на Дніпропетровській міській біржі нерухомості (а.с. 21-22).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року справі № 183/4398/20, за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , визнано право власності на житловий будинок - А, цегла, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 81 кв.м.,з надвірними побудовами: Б - сарай цегла, В вхід до погребу, Г гараж цегла, Д - туалет, 1-3 огорожа цегла, метал, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-20).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2023 року залишено без задоволення апеляційну скаргу на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року (а.с. 91-99).

Залишаючи без змін оскаржуване рішення, апеляційний суд звернув увагу на те, що ОСОБА_1 не зверталася до суду з позовом про поділ майна подружжя.

08.09.2021 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 зазначений будинок, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 24), та договір дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1009 (а.с. 84-86).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , та виселена з нього (а.с. 99-107).

Вирішуючи позов в частині визнання придбаного будинку спільною сумісною власністю подружжя, суд керується наступними нормами закону, а саме.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцеві Положення" СК України цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим в цій справі має визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час такого набуття (далі - КпШС України).

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

За ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до статті 29 цього кодексу якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Аналіз поданих сторонами доказів свідчить про те, що перебуваючи у шлюбі, який тривав з 30 липня 1994 року по 21 лютого 20001 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули у спільну сумісну власність житловий будинок за АДРЕСА_1 .

Вирішуючи позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу договір житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 03 жовтня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого на товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа за № 179-498, зареєстрованого в КП «Новомосковське МБТІ» за реєстраційним номером 1178-5, суд керується наступними нормами закону.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, яка також діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 23 цього кодексу передбачено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

У відповідності до ст. 48 ЦК Української СРСР, 1963 року. що діяв на момент укладення оспорюваного правочину, та на яку позивач посилається як на підставу свого позову, пред`явленого до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно зі статтею 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Суду не подано згоди ОСОБА_1 , викладеній у письмовій формі, на відчуження спільного майна іншим подружжя, який дійсно потребував нотаріального посвідчення.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 03 жовтня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений на товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа за № 179-498, зареєстрований в КП «Новомосковське МБТІ» за реєстраційним номером 1178-5.

Суду доведений факт порушення суб`єктивного цивільного права позивачки на частку у зазначеному майні подружжя.

Між тим, представник відповідача заявила про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення із позовом про визнання майна спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 71 ЦК України, 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.

Згідно зі ст. 80 ЦК України, 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 71, 80 ЦК України, 1960 року, їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання Якщо при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалося чи не оспорювало ся, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Починаючи з моменту першого розірвання шлюбу 21 лютого 2001 року позивач протягом трьох років не пред`являла вимог щодо поділу майна подружжя, придбаного у цьому шлюбі, що є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині, за закінченням строку позовної давності.

Вирішуючи позов в частині визначення частки позивача у спільній сумісній власності та визнання за нею права власності на частку спірного нерухомого майна, суд звертає увагу на наступне.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Між тим, на момент пред`явлення позову до суду, позивачці достовірно було відомо, що власником житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 , яка набула право власності на цей будинок, на підставі договору дарування.

Позивачем при пред`явленні цього позову факт укладення договору дарування залишений поза увагою, ОСОБА_2 не ставила вимог до ОСОБА_4 про витребування майна чи то у добросовісного, чи то у недобросовісного набувача, а обмежилася лише визначенням частки подружжя та визнання за нею права власності на частку спірного об`єкту нерухомості.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Також, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.

Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним законом або договором. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини або інші способи захисту, що дозволяють відновити порушене право.

Суд, при розгляді цієї справи, протягом підготовчого судового зсідання, неодноразово роз`яснював позивачці її право на пред`явлення відповідного позову до ОСОБА_4 , таким правом позивачка не скористалася.

За таких обставин суд приходить до переконання, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на частину спірного домоволодіння, оскільки позивачкою обрано не належний спосіб захисту порушеного права.

Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст. 141 ЦПК України, поклавши всі витрати на позивача.

Керуючись ст. ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 200, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, визначення часток, визнання права власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя О.В. Сорока.