Номер провадження: 22-ц/813/1781/23
Справа № 2/1519/5874/11
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Пінькової К.Ю.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2020 року, ухваленого Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Плавич І.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності із компенсацією вартості частки на майно, припинення права власності на частку у спільному майні, виселення та вселення,

в с т а н о в и в:

У липні 2011 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який згодом уточнила, замінивши первісного відповідача ОСОБА_4 належним відповідачем ОСОБА_2 , який мотивували тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками будинку АДРЕСА_1 . Частка майна у вигляді будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , становить спірного майна, а ОСОБА_2 частку.

Відповідачка не мешкає у будинку АДРЕСА_1 , постійно мешкає у квартирі АДРЕСА_2 , що свідчить про те, що вона в цьому будинку не має необхідності, а відповідно припинення права власності на частини житлового будинку АДРЕСА_1 не спричинить суттєвої шкоди її інтересам.

У листопаді 2019 року стало відомо, що ОСОБА_2 відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно є новою власницею спірної частки володіння загальною площею 12,4 кв.м та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Тому позивачка просила визнати право власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за частку будинку АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 12,4 кв.м, надвірної споруди, розташованої на земельній ділянці, площею 138,2 кв.м та частки у загальному в`їзді 11,8 кв.м, яка належить їй на праві приватної власності, у розмірі 196 806,00 гривень; позбавити ОСОБА_2 частки будинку АДРЕСА_1 , яка складається із однієї житлової кімнати, площею 12,4 кв.м, надвірної споруди, розташованої на земельній ділянці, площею 138,2 кв.м та частки у загальному в`їзді 11,8 кв.м; виселити ОСОБА_2 з частки будинку АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 12,4 кв.м, надвірної споруди, розташованої на земельній ділянці площею 138,2 кв.м, та частки в загальному в`їзді 11,8 кв.м; вселити ОСОБА_1 у частку будинку АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 12,4 кв.м, надвірної споруди, розташованої на земельній ділянці площею 138,2 кв.м, та частку в загальному в`їзді 11,8 кв.м.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності із компенсацією вартості частки на майно, припинення права власності на частку у спільному майні, виселення та вселення задоволено повністю.

Визнано право власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за частку будинку АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 12,4 кв.м, надвірної споруди, розташованої на земельній ділянці, площею 138,2 кв.м та частки у загальному в`їзді 11,8 кв.м, які належать ОСОБА_2 на праві приватної власності, у розмірі 196 806,00 гривень.

Припинено право власності ОСОБА_2 на частки будинку АДРЕСА_1 , яка складається із однієї житлової кімнати, площею 12,4 кв.м, надвірної споруди, розташованої на земельній ділянці, площею 138,2 кв.м та частки у загальному в`їзді 11,8 кв.м.

Виселено ОСОБА_2 з частки будинку АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 12,4 кв.м, надвірної споруди, розташованої на земельній ділянці площею 138,2 кв.м, та частки в загальному в`їзді 11,8 кв.м.

Вселено ОСОБА_1 у частку будинку АДРЕСА_1 , яка складаєся з однієї житлової кімнати, площею 12,4 кв.м, надвірну споруду, розташовану на земельній ділянці площею 138,2 кв.м., та частку в загальному в`їзді 11,8 кв.м.

31 травня 2021 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась з заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, що не була повідомлена про розгляд справи належним чином, у зв`язку чим не мала можливості забезпечити присутність в судовому засіданні.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності із компенсацією вартості частки на майно, припинення права власності на частку у спільному майні, виселення та вселення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає нормам процесуального і матеріального права та просить скасувати заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2020 року повністю, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. Стягнути судовий збір.

Доводами апеляційної скарги є те, що позовна заява до ОСОБА_2 позивачкою не подавалася, в матеріалах справи відсутня належним чином оформлена позовна заява до відповідачки з відповідним обґрунтувань позовних вимог та з посиланням на конкретні докази, якими ці позовні вимоги підтверджуються; заочне рішення було ухвалено на підставі документа, який не є позовною заявою та не є заявою по суті справи, відповідач була позбавлена можливості подати відзив на позовну заяву відповідно до вимог п. 2 ст. 174, ст. 178, 191 ЦПК України, так як подання відзиву на такий незрозумілий документ законом не передбачено.

Нерухоме майно: домоволодіння АДРЕСА_1 належить відповідачу на підставі договору дарування, згідно з яким відповідач отримала його в дар від ОСОБА_4 на законних підставах, на підставі договору дарування від 07 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В..

Відповідачка вважає, що суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги той факт, що вимога про визнання за позивачкою права власності на домоволодіння, що належить відповідачу на законних підставах, суперечить ст. 392 ЦК України, оскільки такий позов може бути пред`явлений лише власником майна, коли його права оспорюється або не визнається іншою особою, або якщо власник втратив документ, який засвідчує його права власності. Натомість, єдиною підставою позбавлення ОСОБА_2 частки у спірному домоволодінні є нібито перешкоди з боку відповідачки у користуванні будинком позивачці.

Крім того, скаржниця звертає увагу, що позивачка зі ОСОБА_2 до теперішнього часу не знайомі, так як вона тимчасово проживала за іншою адресою та дуже рідко з`являлась за адресою буд. АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим не має ніяких підстав вважати, що між ними могли взагалі бути непорозуміння відносно чинення будь-яких перешкод.

Судом не враховано правову природу власності на домоволодіння, адже відповідачці належить не ідеальна частка у праві власності на спільне майно, а частка у власності на конкретно виділене майно, оскільки судом раніше вже було визнано за кожним із співвласників права на конкретну частку майна в натурі відповідно до рішення Іллічівського районного суду від 11 червня 2022 року та було здійснено реальний поділ домоволодіння та виділено в натурі попередньому власнику ОСОБА_5 у власність зазначеного домоволодіння, що складається з однієї житлової кімнати під літ. 1-3 площею 12,4 кв.м та сарай під літ. «Б», виділено в особисте користування 138,2 кв м земельної ділянки та частку загального в`їзду 11,8 кв.м. І після смерті ОСОБА_5 перейшло у порядку спадкування за законом, на підставі рішення Малиновського районного суду від 07 червня 2005 року, ОСОБА_4 , відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Одеського МБТІ №9876908 від 17 лютого 2006 року було зареєстровано як приватна спільна часткова власність. І судом помилково не враховано, що ОСОБА_4 подарувала своїй родичці ОСОБА_2 вказану частку домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Відповідач свого житла не має та у цьому домоволодінні зареєстровані та проживають на законних підставах члени її родини, донька з малолітнім онуком, і позбавлення відповідача права власності на житло завдасть істотної шкоди членам її родини, яка полягає у тому, що заочне рішення суду у подальшому призведе до позбавлення житла членів сім`ї власника. Також не був залучений до участі у справі орган опіки та піклування для захисту житлових прав малолітньої дитини, що є порушенням вимог ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ст. 64, 109 ЖК України, ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», ст. 45 ЦПК України.

Крім того, з моменту здійснення оцінки ідеальної частки жилого будинку індивідуального житлового фонду домоволодіння АДРЕСА_1 (замість виділеної реальної частки) минуло два роки та зазначена вартість ідеальної частки на час постановлення судового рішення вже значно знецінилася та у любому випадку вже була неактуальною.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що первісний відповідач ОСОБА_4 аби уникнути відповідальності у подальшому користуванні майном після кримінальної справи, фіктивно змінила власника, та продовжує постійно користуватися даним нерухомим майном, приймала до серпня 2020 року участь у судових засіданнях як належний відповідач та не надавала інформації суду щодо укладення договору дарування. Відповідачка ОСОБА_2 після заміни неналежного відповідача була повідомлена належним чином, а тому суд правомірно виніс заочне рішення від 22 грудня 2020 року на підставі належного сповіщення, яке є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні представник відповідачки адвокат Голоденко М.Ю. підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідачки адвокат Білоус І.І. апеляційну скаргу не визнав та підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно зі свідоцтвом про право приватної власності на будинок від 22 вересня 1995 року, виданим Управлінням ЖКГ виконкому Іллічівської районної ради народних депутатів, будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_1 .

Відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2005 року право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на частку домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається із однієї житлової кімнати, площею 12,4 кв.м, надвірної споруди, розташованої на земельній ділянці площею 138,2 кв.м, та частки в загальному в`їзді 11,8 кв.м, визнано за ОСОБА_4 , виселено ОСОБА_1 з житлової кімнати, площею 12,4 кв.м, домоволодіння АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_4 в житлову кімнату, площею 12,4 кв.м, домоволодіння АДРЕСА_1 , та надвірну споруду (сарай).

Рішення суду набрало законної сили у встановленому законом порядку.

На підставі указаного рішення суду відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9876908 ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на частку спірного майна (а.с. 36 т. 3).

Матеріали справи також містять надані Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 22.10.2021 за № 384756.70.12 відомості про те, що станом на 22.10.2012 домовлодіння по АДРЕСА_1 в КП «ОМБТІ та РОН» зареєстроване за ОСОБА_1 частини на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого ЖЕО Іллічівської райради від 22.09.1995 р., за ОСОБА_4 частина на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.06.2005 р., справа № 2-865/05 (реєстрація 17.02.2006 р.) (а.с. 129 т. 1).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року надано ОСОБА_1 дозвіл на внесення на депозитний рахунок Малиновського районного суду м. Одеси в ТУ ДСА України в Одеській області 196 806,00 гривень.

Відповідно до квитанції №СВ02208389/1 ПАТ «Банк Восток» від 23 вересня 2019 року ОСОБА_1 сплатила 196 806,00 гривень на депозитний рахунок Малиновського районного суду міста Одеси в ТУ ДСА України в Одеській області.

Згідно повідомлення Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Управління Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області від 25.10.2016 № 0-1346/0-16323/6-16 станом на 31.12.2012 за гр. ОСОБА_4 не зареєстровано право власності (користування) на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 35 т. 3).

За договором дарування від 07 листопада 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В., ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 частку домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 12,4 кв.м, надвірної споруди (сараю), розташованої на земельній ділянці площею 138,2 кв.м та частково в загальному в`їзді 11,8 кв.м, за фактичним користуванням, право на яку не зареєстровано; домоволодіння в цілому складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 44,7 кв.м, загальною площею 60,4 кв.м, і належить дарувальнику на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.06.2005 року, справа № 2-865/05 (а.с. 30 т. 3).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2020 року замінено первісного відповідача ОСОБА_4 належним відповідачем ОСОБА_2 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності із компенсацією вартості частки на майно, припинення права власності на частку у спільному майні, виселення та вселення. Продовжено розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності із компенсацією вартості частки на майно, припинення права власності на частку у спільному майні, виселення та вселення.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу визнання за позивачкою ОСОБА_1 в цілому права власності на спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в якому їй належить 3/4 частки, а відповідачці частка у вигляді житлової кімнати площею 12,4 кв.м, надвірної споруди (сараю), розташованої на земельній ділянці площею 138,2 кв.м та частково в загальному в`їзді 11,8 кв.м, із компенсацією відповідачці вартості її частки на майно, припинення права власності останньої на частку у спільному майні, її виселення та вселення позивача.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за позивачкою ОСОБА_1 право власності на спірне домоволодіння в цілому, суд виходив із відсутності доказів зв`язків ОСОБА_2 із спірним житлом, її реєстрації за іншою адресою, внесення позивачкою на депозитний рахунок суду вартості ідеальної частки спірного майна, а також експертного висновку про неможливість поділу спірного домоволодіння в натурі, а також того, що припинення права власності відповідач на частку в спірному майні не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 у розумінні п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Також суд вважав встановленим порушене право позивачки як власника з боку відповідачки, яка чинить перешкоди ОСОБА_1 в користуванні та розпорядженні спірним майном шляхом наявності чисельних речей на території об`єкту, зачинення входу до приміщення, тощо, яке підлягає захисту, зокрема на підставі ст. 391 ЦК України шляхом виселення ОСОБА_2 позивачкою як одноособовим власником та вселення туди позивачки.

Проте, такі висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на таке.

Перевіривши доводи апеляційної скарги на предмет процесуальної можливості ухвалення заочного рішення, апеляційний суд виходить з наступного.

Особа вважається належним чином повідомленою, якщо зафіксовано факт отримання нею судової повістки, її відмови в отриманні повістки з додержанням правил доставки та вручення судових повісток або в засобах масової інформації надруковано оголошення про виклик.

На підставі ст. 280 ЦПК України, суд при проведенні заочного розгляду справи обов`язково повинен перевірити, крім іншого, факт повідомлення відповідача належним чином про дату, час і місце судового засідання.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи повинно проводитися відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.

За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Згідно частини 11 наведеної норми, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Ухвалюючи заочне рішення, місцевий суд зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 18 липня 2011 відкрито провадження та призначено попереднє судове засідання.

Під час проведення підготовчого судового засідання від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про заміну первісного відповідача ОСОБА_4 належним відповідачем ОСОБА_2 , у якій сторона посилається на те, що ОСОБА_2 на даний час є власником частини нерухомого майна у вигляді будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2020 року замінено первісного відповідача ОСОБА_4 на належного відповідача ОСОБА_2 .

Згідно відповіді на запит суду щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачки відділ обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області 13.05.2020, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована з 04.08.1997: АДРЕСА_3 .

Доказів отримання відповідачкою ОСОБА_2 позовної заяви з додатками та ухвали суду матеріали справи не містять.

Докази про належне повідомлення відповідачки ОСОБА_2 про призначений на 28 жовтня 2020 року об 11.30 год. та на 22 грудня 2020 року об 11.30 год. розгляд справи матеріали справи не містять.

Законодавцем у частині 4 статті 223 ЦПК України визначена можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановлення заочного рішення) лише у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, належним чином повідомленого.

Відсутня повторність неявки сторони відповідача у розумінні закону, необхідна для дотримання процесуального порядку для ухвалення заочного рішення.

Тому доводи відповідачки щодо її неповідомлення належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в ході якого було прийнято оскаржуване рішення, а також і пов`язана із цим неможливість нею надати суду докази, заслуговують на увагу.

Переглядаючи вказане заочне рішення суду за іншими доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд розглядає справи відповідно до такої засади цивільного судичинства як диспозитивність, тобто не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Позивачка заявила вимогу про визнання за нею права власності в цілому на спірне домоволодіння шляхом припинення права власності відповідачки на належну останній частку спірного домоволодіння.

Оскільки позивачка є власницею частин спірного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , то спір стосується лише частини, належної відповідачці.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток із мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Поняття і види права спільної власності визначено статтею 355 ЦК України, відповідно до частини першої якої майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною першою статті 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга цієї статті).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року у справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року у справі № 629/511/17.

Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме: справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, у справі, яка переглядається, для припинення права власності відповідачки ОСОБА_2 на 1/4 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , суду необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_2 , та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Звертаючись до суду із позовом про визнання за нею права власності шляхом припинення права власності первісного відповідача ОСОБА_4 на 1/4 частку спірного домоволодіння , позивач посилалася на те, що вказаній відповідачці належить лише одна житлова кімната у спірному домоволодінні, її частка є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим з огляду на недобросусідський характер ОСОБА_4 і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, яка недбайливо ставиться до будинку, порушує правила його експлуатації, забруднює прилеглу до будинку територію відходами та сміттям.

Будь-яких інших вимог до відповідачки ОСОБА_2 після заміни первісного відповідача позивачкою не висунуто.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2016 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу.

З висновку експерта №5591 судової будівельно-технічної експертизи, складеного за матеріалами даної справи судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України К.В. Рапачем 26 листопада 2018 року, вбачається, що у результаті проведеного дослідження установлено, що у відповідності до СОУ ЖКГ 75.11 - 35077234. 0015:2009 «Правила визначення фізичного зносу житлових будинків» ідеальна частка жилого будинку індивідуального житлового фонду АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на праві власності, знаходиться у задовільному технічному стані; з технічної точки зору неможливо виділити в натурі ідеальну частку жилого будинку індивідуального житлового фонду АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на праві власності, як самостійну, незалежну від будівлі АДРЕСА_1 ; неможливо вважати ідеальну частку жилого будинку індивідуального житлового фонду АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на праві власності, за складом приміщень як ізольовану з окремим обладнанням, кухні для приготування їжі, опалення та придатну до індивідуального функціонування житлову квартиру; ринкова вартість ідеальної частки жилого будинку індивідуального житлового фонду АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 з урахування користування земельною ділянкою, на момент проведення експертизи складає: 196 806,0 грн. (по курсу НБУ на дату оцінки: 100 доларів США = 2779,5828 грн.).

Колегія суддів погоджує доводи апеляційної скарги про неналежність вказаного доказу, оскільки відповідачці ОСОБА_2 належить не абстрактна ідеальна домоволодіння, а певна визначена частина домоволодіння - саме частка домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка складається з однієї житлової кімнати, площею 12,4 кв.м, надвірної споруди (сараю), розташованої на земельній ділянці площею 138,2 кв.м та частково в загальному в`їзді 11,8 кв.м, за фактичним користуванням, право на яку не зареєстровано; домоволодіння в цілому складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 44,7 кв.м, загальною площею 60,4 кв.м, і належала попередньому власнику на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.06.2005 року, справа № 2-865/05, була зареєстрованою відповідним чином і в Реєстрі прав власності на нерухоме майно та в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості».

Зазначене не взято до уваги і судом під час вирішення питання про припинення права відповідачки на частку у спільному майні та помилково враховано вказаний доказ у якості обґрунтування можливості застосування до спірних правовідносин вимог п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦК України щодо неможливості виділу в натурі незначної частки, яка вже визначена.

Неповідомлення судом відповідачки про розгляд справи, призвело до ненадання останньої суду, а отже і неврахування доказів того, що згідно Акту обстеження за адресою: АДРЕСА_4 , що належить їй за реєстраційними документами на праві власності, складеного депутатом Окнянської селищної ради Білою І.С. встановлено, що після пожежі будівля непридатна для проживання, не підлягає відновленню (а.с. 143 т. 3).

Отже, відсутні докази наявності іншого житла у відповідачки крім спірної кімнати площею 12,4 кв.м у домоволодінні по АДРЕСА_1 .

Належна відповідачці спірного домоволодіння у вигляді однієї житлової кімнати не є незначною для застосування вимог п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦПК України.

З огляду на викладене, судом не встановлені визначальні для задоволення позову обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, оскільки позбавлення особи єдиного її житла і є тією істотною шкодою, яку має на увазі законодавець.

Крім того, докази будь-яких перешкод з боку відповідачки ОСОБА_2 у користуванні позивачці ОСОБА_1 належними останній спірного домоволодіння по справі відсутні.

Оскільки інші позовні вимоги про стягнення з позивачки на користь відповідачки вартості спірного домоволодіння, про виселення відповідачки зі спірного домоволодіння та вселення туди позиваки є похідними від припинення права власності ОСОБА_2 на домоволодіння, то вони також є необґрунтованими, оскільки такі вимоги до власника житла незастосовні.

Неповідомлення відповідачки про розгляд справи, призвело до ненадання останньої суду, а отже і неврахування доказів того, що у спірному домоволодіння зареєстровані донька відповідачки ОСОБА_6 з 18.09.2015, та онук ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14.08.2020 (а.с. 130, 131 т. 3), що вбачається із довідок, виданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради та копії домової книги.

Проте, з метою процесуальної економії та враховуючи відсутність підстав для виселення зі спірного житла його власника ОСОБА_2 , колегія суддів вважає за можливе розглянути справу по суті.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що судом порушено принцип диспозитивності, оскільки позивачкою ОСОБА_1 заявлено вимоги про виселення відповідачки та вселення позивачки в будинок АДРЕСА_1 , що вбачається з її заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 211 т. 2), натомість судом вирішувалося питання про виселення та вселення власника ОСОБА_2 щодо частки спірного домоволодіння, яка складається з однієї житлової кімнати площею 12,4 кв.м, надвірної споруди, розташованої на земельній ділянці площею 138,2 кв.м та частки у загальному в`їзді 11,8 кв.м.

По справі відсутні докази перешкоджань з боку ОСОБА_2 у користуванні належними частками спірного домоволодіння ОСОБА_1 та позбавлення останньої права користування житлом, щоб усувати їх шляхом, обраним позивачкою для захисту свого права власності припинення права власності іншого співвласника.

Допущене судом неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи у відповідності до вимог п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання до суду апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 2983,50, що підтверджується квитанцією №153410013 (а.с. 225, т. 3), який у зв`язку із скасуванням судом апеляційної інстанції рішення суду та ухваленням нового про відмову у задоволенні позову відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_2 .

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності із компенсацією вартості частки на майно, припинення права власності на частку у спільному майні, виселення та вселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2983,50 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 19 травня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко