Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 752/9872/223
Номер провадження: 22-ц/824/13779/2023
Головуючий у суді першої інстанції Ж.І. Кордюкова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л Д. Поливач
15 листопада 2023 року місто Київ

Справа № 752/9872/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Пасічник К. В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року, постановлену у складі судді Кордюкової Ж. І., в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, мотивованим тим, що 25.01.2019 між АТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит №88111, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 871 830,53 грн для участі у Фонді фінансування будівництва з метою інвестування в житлове будівництво згідно з Договором про участь у Фонді інвестування будівництва №88111 від 23.01.2019 на строк до 01.02.2024. Позичальник зобов'язався на умовах кредитного договору повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування кредними коштами. В порушення умов кредитного договору відповідач з лютого 2022 року належним чином не виконує умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 395 832,86 грн. 18.04.2023 між АТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_1 укладено договір про відсутплення прав вимоги, згідно умов якого банк відступив позивачу право вимоги за договором іпотечого кредиту №88111 від 25.01.2019 із загальним залишком заборгованості у розмірі 395 832,86 грн. У зв'язку із неповерненням грошових коштів позивачем нараховано відповідачу 3% річних від простроченої суми у розмірі 976,03 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів залишено без руху, оскільки позовну заяву подано без додержання вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України та надано позивачу строк на усунення недоліків.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

20 липня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову. У якій просив суд встановити заборону ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, а саме, квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, та заборонити державним та приватним нотаріусам України здійснювати проведення державної реєстрації будь-яких прав та/або обтяжень, вносити будь-які записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0.

В обгрунтування заяви зазначив, що у провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 396808,89 грн. Відповідачу на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0. Позивач вважає, що існують підстави для накладення арешту на нерухоме майно, власником якого є відповідач, оскільки він може вчинити дії, пов`язані з відчуженням цього майна, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено. Забезпечено позов наступним шляхом: встановлено заборону ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, а саме, квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0. Заборонено державним та приватним нотаріусам України здійснювати проведення державної реєстрації будь-яких прав та/або обтяжень, вносити будь-які записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду про забезпечення позову з наслідками передбаченими законом, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої судом ухвали, порушення норм процесуального права, не встановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що оскаржувана ухвала не містить обґрунтування в чому саме полягає реальність загрози утруднення виконання можливого рішення, окрім наявності припущень позивача, не обґрунтовано необхідність застосування забезпечення позову, поклавши на відповдача індивідуальний та надмірний тягар. Звернув увагу на те, що з метою забезпечення повернення кредиту ОСОБА_2 передав АТ АКБ «Аркада» в іпотеку набуті за договором про уступку майнових прав №88111 від 25.01.2019 майнові права на об'єкт інвестування, визначений у свідоцтві про участь у ФФБ до Договору, у зв'язку з чим між Банком та ОСОБА_2 був укладений Іпотечний договір №88111 від 25.01.2019. А тому апелянт вважає, що у суду були відсутні підстави для забезпечення позову, оскільки таке додаткове забезпечення виконання ним кредитних зобов`язань є надмірним та неспівмірним із ціною позову.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Будь -яких заяв чи клопотань від позивача до суду не надходидо.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про забезпечення позову та не перешкоджає його розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, застосовуючи заходи забезпечення позову ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції урахував предмет та підстави спору, який виник між сторонами та вважав співмірним обраний позивачем вид забезпечення позову заявленим позовним вимогам, при цьому суд дійшов висновку, що застосований вид забезпечення позову не порушує законні права та інтереси відповідача ОСОБА_2 , а незастосування заходів забезпечення може у майбутньому може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.

Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, одним із видів такого забезпечення є заборона вчиняти певні дії.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2009 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено, чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Фундаментальними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, та доводи заяви про забезпечення позову. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник реальний спір.

Таким чином, у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. При цьому ухвалою про забезпечення позову суд не може вирішувати спір по суті.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу наявної у відповідача перед позивачем заборгованості у розмірі 396 808,89 грн, яка виникла через невиконання позичальником свого грошового зобов'язання з повернення кредитних коштів та процентів за користування ними.

Звертаючись до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, заявник виклав обґрунтування суті спору та ризиків, які можуть настати у разі невжиття заходів забезпечення позову, вказуючи на те, що у приватній власності відповідача є нерухоме майно, яке може бути відчужене ним на користь третіх осбі, що унеможливить у майбутньому виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Так, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не установлює прав та обов`язків сторін, а лише на підставі викладених обставин і наявних доказів, переконавшись, що поза розумним сумнівом дійсно є підстави уважати про наявність спору, застосовує заходи забезпечення позову. Під час розгляду справи по суті спору підлягатимуть оцінці надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень. Зазначені особливості при поданні заяви та її розгляду судом дотримані.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши наявність між сторонами реального спору щодо стягнення заборгованості за договором іпотечного кредиту, та враховуючи можливість відчуження на користь третіх осіб спірної квартири відповідачем, на якого це майно зареєстроване як на одноосібного власника, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для заборони вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, а саме: квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонити державним та приватним нотаріусам України здійснювати проведення державної реєстрації будь-яких прав та/або обтяжень, вносити будь-які записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вказаної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що застосовані судом заходи забезпечення у виді заборони вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна та заборони, здійснювати проведення державної реєстрації будь-яких прав та/або обтяжень, вносити будь-які записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вказаної квартири є надмірним тягарем для власника цього нерухомого майна (відповідача у справі) колегія суддів оцінює критично, оскільки заходи забезпечення позову відповідають пред`явленим вимогам, безпосередньо пов`язані з предметом спору, є співмірними таким вимогам.

Доводи апеляційної скарги про те, що вартість нерухомого майна, яким забезпечено позовом є значно вищою від заявленої позивачем до стягнення суми боргу колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, оскільки відповідачем не надано у розпорядження суду належних та допустимих доказів на підтвердження вартості вказаного нерухомого майна. А роздруківка із вебсайту оголошень про продаж квартир не є належним доказом на підтвердження заявленої відповідачем ціни нерухомого майна.

Колегія суддів уважає, що застосовуючи вжиття заходів забезпечення позову суд керувався виключно тим, що вжиття заходів забезпечення позову виключить ризики неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову. Такий вид забезпечення позову не порушує прав відповідача, оскільки не позбавляє його права користування та володіння квартирою, а лише тимчасово обмежує у праві розпорядження (відчуження) належним майном на власний розсуд.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про недоведеність заявником того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Хибними є твердження відповідача про відсутність необхідності у вжитті заходів забезпечення позову з посиланням на наявність іпотечного договору від 25.01.2019 №88111, яким забезпечено вимоги виконання позичальником основного зобов`язання з повернення грошових коштів, згідно умов якого предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено за адресою: АДРЕСА_2 . Забезпечення виконання основного зобов'зання позичальником шляхом передачі в іпотеку майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено не може слугувати підставою належного виконання позичальником свого грошового зобов'язання перед позивачем у разі задоволення поданого ним позову про стягнення заборгованості.

За наведених обставин апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд зазначає, що заява про забезпечення позову містить виклад детального обґрунтування та необхідності вжиття заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер. Способи забезпечення позову повністю кореспондуються з викладеними підставами позову. Тобто, способи забезпечення позову здатні забезпечити захист інтересів позивача у випадку задоволення позову і присікти дії, які ускладнять або зроблять неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому суд правильно враховував, що вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами, не порушуює прав відповідача, в той час як незастосування забезпечення позову з урахуванням невизнання відповідачем позову може утруднити захист та відновлення прав позивача в разі задоволення позову.

Позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки вжиття заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Отже, суд першої інстанції встановивши наявність між сторонами реального спору про стягнення заборгованості за договором іпотечного кредиту та враховуючи можливість відчуження належного на праві власності відповідачу нерухомого майна на користь третіх осіб, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна та заборони, здійснювати проведення державної реєстрації будь-яких прав та/або обтяжень та вносити будь-які записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вказаної квартири.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у застосуванні заходів забезпечення позову, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, є такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду. Подана позивачем заява містить обґрунтовані посилання та відповідні докази щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

При цьому необхідно зазначити, що оцінка законності та обґрунтованості позовних вимог має бути надана судом під час вирішення спору по суті.

Застосовані у справі заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і не перешкоджають користуванню житлом, а за наявності, передбачених законом підстав (стаття 159 ЦПК України), відповідач або інша особа, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому апеляційний суд залишає її без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 ,залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 20 листопада 2023 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна