РІШЕННЯ

Іменем України

18.05.2023 року м. Львів Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої судді Мартьянової С.М.

при секретарі Сеньків А.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Першої Львівської Державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору П`ятої Львівської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання заповіту недійсним. Просить визнати недійсним заповіт складений від імені ОСОБА_3 та нотаріально посвідчений 13.02.2019 року державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №6-92. В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , 1945 року народження. ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач, як спадкоємець померлої, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Від нотаріуса останній довідався, що в матеріалах спадкової справи міститься заповіт складений від імені ОСОБА_3 про те, що ніби-то вона заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , склавши заповіт 13.02.2019 року. Вважає, що вказаний заповіт слід визнати недійсним з наступних підстав. Оскільки ОСОБА_3 , на думку позивача, не була знайома з ОСОБА_2 , відтак не могла скласти оскаржуваний заповіт, тим більше підписувати такий. Вважає, що підпис ОСОБА_3 на заповіті відрізняється від підпису у паспорті. Крім того, у заповіті не зазначені паспортні дані ОСОБА_3 . Враховуючи наведені обставини просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова від 10.03.2021 року матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним передано за підсудністю на розгляд Франківського районного суду м. Львова.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28.04.2021 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

За результатами проведення підготовчого судового засідання справу призначено до судового розгляду 23.09.2021 року.

Ухвалою суду 04.04.2022 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: П`яту Львівську державну нотаріальну контору. Витребувано з П`ятої Львівської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 22.08.2022 року витребувано з Львівського районного управління поліції №2 Головного управління національної поліції у Львівській області ( вулиця Генерала Чупринки, 65, Львів, Львівська область, 79000) витяг з ЄРДР по факту вчинення шахрайських дій відносно ОСОБА_3 .

На виконання даної ухвали суду заступником начальника ВРЗЗС СВ ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області Ільчишин-Оліярник О. надано настурного змісту відповідь за вих.№15124/40/07/22 від 27.09.2022 року, отриману судом 06.10.2022 року про надання витягу з ЄРДР по факту вчинення шахрайських дій відносно ОСОБА_3 . Матеріали кримінального провадження № 0002360 від 06.08.2018 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, які були зареєстровані за заявою ОСОБА_3 , 05.09.2018 прокурором Львівської місцевої прокуратури № 3 Львівської області Русецьким О.В. скеровані за підслідністю в Головне управління Національної поліції у Львівській області. Будь -які інші матеріали кримінального провадження, які б були внесені за письмовою заявою (повідомленням) ОСОБА_4 про вчинення відносно неї шахрайських дій в СВ ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області відсутні.

Ухвалою суду від 20.03.2023 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення експертизи у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Першої Львівської Державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору П`ятої Львівської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним - відмовлено. А також, за результатами проведеного підготовчого судового засідання 20.03.2023 року справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання вкотре не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача на судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Представник Першої Львівської нотаріальної контори та П`ятої Львівської державної нотаріальної контори на судове засідання не з`явилися, проте подали до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 на судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача адвокат Ситник С.О. звернувся на адресу суду з клопотанням, просить призначити справу до судового розгляду, оскільки позивачі зловживають процесуальними правами та їхні права не є порушеними, на підтвердження своєї позиції надав суду відповідні докази.

Крім того, представник відповідача 28.03.2023 року подав письмові пояснення, згідно яких зазначає наступне. Вважає, що позивач ОСОБА_1 не являється ніякими спадкоємицем, а також не являється ніякими родичем померлої ОСОБА_3 , яка видала оскаржуваний заповіт, з даного приводу вже прийнято рішення Верховним судом України за касаційної скаргою ОСОБА_5 , справа № 466/9062/20. На переконання відповідача ОСОБА_2 даний позов поданий на замовлення невідомих осіб, які незаконно, ще при житті ОСОБА_3 заволоділи її квартирою, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 . При житії ОСОБА_3 , ще в 2018 році звернулась із цивільним позовом щодо повернення у власність вказаної квартири. Відповідачі у даній справі жодного разу не з`являлись в судові засідання, електронною поштою направляли клопотання про перенесення розгляду справи, всіма можливими способами затягували розгляд справи. ОСОБА_3 , були зібранні беззаперечені докази шахрайських дій невідомих осіб, які підробили підписи на заявах від імені ОСОБА_3 , про ніби-то передачу вказаної квартири у статутний капітал ТзОВ Техноком в 2013 році, в м.Дніпропетровськ, яке в подальшому незаконно відчужила вказану квартиру на користь третіх осіб. Є почеркознавчі експертизи, які підтверджують, що підписи на заявах про внесення квартири у статутний капітал фірми, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою, правочин зареєстрований в м.Дніпропетровськ нотаріусом, який па момент реєстрації правочину вже померла, саме ТзОВ Техноком, зареєстроване на підставну особу по викраденому паспорту, всі докази па підтвердження даних факті в були подані ОСОБА_3 , в рамках цивільної справи у Франківський районний суд м.Львова.

За наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 , у справі №466/9062/20 судом було встановлено, що ОСОБА_1 неявляється ніяким родичем померлої ОСОБА_3 , судом констатовано, що жодних прав ОСОБА_6 порушено не було, а отже оспорюваний ним заповіт не порушує жодних прав ОСОБА_1 .

Щодо самого заповіту, то слід вказати, що ОСОБА_3 особисто передавала даний заповіт відповідачу ОСОБА_2 , та говорила в присутності своєї двоюрідної сестри, ОСОБА_7 , що залишить дану квартиру саме ОСОБА_2 за його ставлення до неї, так як ОСОБА_2 , допомагав ОСОБА_3 , при житгі. Також ОСОБА_3 , власноручно писала листи адресовані саме відповідачу ОСОБА_2 в яких вона зазначала, що склала на його ім`я даний оскаржуваний заповіт. Окрім квартири згідно цих же листів, ОСОБА_3 , власноручно писала, що майно, яке знаходиться в даній квартирі також залишиться ОСОБА_2 .

Позивачем у даній справі, який не надав жодних доказів не тільки того, що він являється спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_3 , але і не надано жодного доказу, який би ставив під сумнів волевиявлення ОСОБА_3 , яке виражене у складеному заповіті, а також не надано жодних доказів того, що заповіт складений не ОСОБА_3 , чи в порушення визначеного законом порядку складання заповітів. З огляду на викладене просить у задоволені позову відмовити повністю.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На виконання ухвали суду від 04.04.2022 року П`ятою Львівської державної нотаріальної контори Львівської області 07.04.2022 року суду надано копію спадкової справи №558/2020 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №558/2020 судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Галицьким районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) здійснено актовий запис №375, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 03.10.2020 року.

Також згідно матеріалів спадкової справи, судом встановлено, що ОСОБА_3 13.02.2019 року склала заповіт про те, що вона заповідає належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Даний заповіт посвідчено 13.02.2019 року державним нотаріусом Першої львівської держаної нотаріальної контори Сулимою Н.Б. та зареєстровано в реєстрі за №6-92.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Ст.1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.ст.1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Стеттею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Згідно вимог частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

За частиною 4 ст.207 ЦК України, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Розділ 3, глава , п.п.82-88-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року N 18/5 (яка діяла із змінами та доповненнями на час посвідчення спірного заповіту) визначала порядок посвідчення заповітів.

У відповідності до вимог ч.2 ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загально прийнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Зміст ст. 1253 ЦК України дозволяє виділити три підстави для залучення свідків при посвідченні заповіту: 1) бажання заповідача; 2) неможливість заповідача через фізичні вади самостійно прочитати заповіт (абзац третій ч. 2 ст. 1248 ЦК); 3) посвідчення заповіту здійснюється посадовими, службовими особами, перерахованими у частинах 1 - 6 ст.1252 ЦК. Таким чином, закон вимагає підписання заповіту свідками лише якщо заповіт підпадає під регулювання норм абзацу третього ч.2 ст.1248 та частин 1 - 6 ст.1252 ЦК. В усіх інших випадках залучення свідків не є обов`язковим, і здійснюється лише на вимогу заповідача.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про становлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Згідно стт.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Ст.1251 ЦК України, встановлено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Наказом Міністерства юстиції від 11.11.2011 №3303/5 затверджено "Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування" (далі - Порядок).

Відповідно до 1.1. вказаного Порядку, в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту, передбачено, що перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України "Про нотаріат".

Пунктом 1.2. Порядку передбачено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Згідно п.1.3., відповідно до статті 7 Закону України "Про нотаріат" посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Автономної Республіки Крим, крім того, - законодавством Автономної Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Пунктом 2.1. розділу ІІ Порядку, визначено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування.

Відповідно до п.1.4 розілу ІІІ Порядку, при посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Пунктами 1.8. та 1.9 Порядку передбачено, що заповіти, посвідчені посадовими особами органів місцевого самоврядування, записуються до алфавітної книги обліку заповітів (додаток 16). Заповідач може в будь-який час скасувати заповіт, подавши про це заяву до відповідного органу місцевого самоврядування. У випадку одержання посадовою особою органу місцевого самоврядування заяви про скасування заповіту, так само як і одержання нового заповіту, який відміняє чи змінює раніше посвідчений заповіт, посадова особа органу місцевого самоврядування робить про це відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, в алфавітній книзі обліку заповітів і відповідний напис на примірнику заповіту, який зберігається у справах органу місцевого самоврядування.

Аналогічні положення закріплені і у ст.1254 ЦК України, відповідно до якої, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Ст.1257 ЦК України передбачає підстави недійсності заповіту, зокрема відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша та друга статті 1257 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: "визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

Судом не встановлено, що у момент складення заповіту у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 були фізичні вади або хвороби, які б позбавили її здатності самостійно прочитати заповіт та вчинити на ньому свій підпис. Належних та допустимих доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача суду позивачем надано не було. Отже, було дотримано порядок посвідчення заповіту. Позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту.

Як вбачається з викладеного, що підтверджено доказами, спірний заповіт, відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, а саме він складений у письмовій формі, підписаний власноручно заповідачем, посвідчений відповідальною уповноваженою посадовою особою.

Щодо пред`явлення позову про визнання заповіту недійсним не лише до ОСОБА_2 , а й до Першої Львівської Державної нотаріальної контори, суд зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження". Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

При цьому, суд зазначає, що нотаріусне є належним відповідачем у цій справі, на що вказує і Верховний Суд у постанові від 01.07.2020 у справі 637/228/17, тому у задоволенні позовних вимог до нього необхідно відмовити як до неналежного відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, у відповідності до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак постановою Верхованого Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.10.2022 року у справі №61-14471св21 касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , подану представником ОСОБА_9 , залишено без задоволення з урахуванням наступних обставин. Згідно даного рішення суду судом встановлено наступне.

У листопаді 2020 року ОСОБА_7 звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , державний нотаріус Франківського району Бобеляк Т. В.

ОСОБА_7 звернулася із заявою про встановлення факту родинних відносин, від встановлення яких залежить виникнення у неї права на спадкування після смерті ОСОБА_3 на все майно, належне їй на день смерті.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року заяву ОСОБА_7 задоволено.

Встановлено факт родинних відносин, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Львові та проживала за адресою: АДРЕСА_3 , є двоюрідною сестрою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У лютому 2021 року рішення суду першої інстанції оскаржив

ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, однак вважає, що суд першої інстанції вирішив питання про його права та законні інтереси, не залучивши його до участі у справі.

У серпні 2021 року із апеляційною скаргою на зазначене рішення суду першої інстанції звернувся представник ОСОБА_8 ОСОБА_9 , вважаючи, що рішенням суду порушуються її спадкові права.

Суд першої інстанції задовольнив заяву ОСОБА_7 , оскільки це підтвердилось наданими заявником доказами.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок як елементів змісту матеріально-правових відносин, у площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкованим іншими правовідносинами.

Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та/або обов`язків цієї особи (тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник) або міститься судження про права та/чи обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення є висновки суду про права та/чи обов`язки цієї особи або якщо у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та/чи обов`язки.

Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 826/3508/17.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , які не брали участі у справі, але вважали себе спадкоємцями майна померлої ОСОБА_3 , подали кожен окремо апеляційні скарги, в яких просили скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року та залишити без розгляду заяву ОСОБА_7 про встановлення факту родинних відносин.

Колегія суддів Верховного Суду погодилась з висновками апеляційного суду про закриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , оскільки у цій справі не вирішувалось питання щодо спадкового майна померлої. ОСОБА_1 та ОСОБА_8 не брали участі у справі, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося. Оскаржуване рішення суду першої інстанції будь-яких висновків щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_8 чи спадкового майна не містить, також ними не доведено, що вони є учасниками спадкових правовідносин.

Отже, встановивши вказані обставини, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що оскаржуваним судовим рішенням суду першої інстанції не було вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , які не брали участі у справі. Вони не навели належних та допустимих доказів на підтвердження належності їх до кола спадкоємців за законом, чи за заповітом, не вказали до якої черги спадкоємців за законом вони відносяться, не надали належних та допустимих доказів перебування у родинних відносинах з померлою ОСОБА_3 чи складання ОСОБА_3 заповіту на їхню користь.

Постановляючи ухвали про закриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції діяв у межах своїх повноважень, визначених процесуальним законом.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 18 липня 2022 року у справі № 205/10274/19, від 08 грудня 2021 року у справі № 444/2122/17.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що з тексту рішення суду першої інстанції безпосередньо вбачається наявність спору про право цивільне, подальший захист якого пов`язаний із встановленням цим судом відповідного факту, не підтвердились. Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги представника ОСОБА_8 ОСОБА_9 у частині незгоди з рішенням суду першої інстанції, оскільки зазначене не є предметом касаційного перегляду.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області

від 29 листопада 2021 року у справі № 450/4998/21 відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_8 , предметом якої є встановлення факту того, що померла ОСОБА_3 є тіткою ОСОБА_8 .

Подання 19 листопада 2021 року представником ОСОБА_10

ОСОБА_9 позову до Пустомитівського районного суду Львівської області про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_10 та

ОСОБА_3 , звернення ОСОБА_10 у нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 не свідчить про те, що оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року порушуються права ОСОБА_10 .

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

За змістом ч.1, ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 по справі справа № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

Позивачем не надано суду доказів того, що волевиявлення заповідача не відповідало її волі.

Також, слід зазначити, що відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 вказаного Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 82 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, форма і зміст заповіту відповідають вимогам закону, заповіт належним чином посвідчений.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами статтей 12,13,14 ЦК України встановлено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не ґрунтується на законі, обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб захисту прав не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з цим принципом норми цивільного законодавства не передбачають такого способу захисту як визнання дій незаконними.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних доказів в обґрунтування заявлених вимог в контексті вимог статтей 203, 215, 1257 ЦК України та у такому слід відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи викладене, судові витрати у справі слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 247, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Першої Львівської Державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору П`ятої Львівської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Учасники у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідачі:

Перша Львівська Державна нотаріальна контора, адреса: м.Львів, вул.Саксаганського, 6.

ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_5 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: П`ята Львівська державна нотаріальної контори, адреса: м.Львів, вул.Генерала Чупринки, 69.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Суддя Мартьянова С.М.