Провадження № 6/947/190/23
УХВАЛА

18.05.2023

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого - судді Луняченка В.О. ,

розглянувши заяву боржника ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа - судового наказу про стягнення аліментів, таким що не підлягає виконанню ,-

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 08.05.2023 року звернулась ОСОБА_1 із заявою про визнання судового наказу Київського районного суду м. Одеси від 03.11.2022 року по справі №947/24791/22 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_2 таким що не підлягає виконанню та звернення стягнення безпідставно одержаних стягувачем коштів за виконавчим документом.

Заява обґрунтована тим, що під час винесення відповідного наказу за заявою ОСОБА_2 суду були надані докази перебування неповнолітнього сина ОСОБА_3 разом та на утриманні саме батька, які не відповідають дійсності, так як син переважну більшість часу, окрім незначного часу перебування разом із нянею роботу якої було оплачено ОСОБА_1 та проживання із батьками ОСОБА_2 , проживає із матір`ю та знаходиться на її повному забезпеченні, про що свідчить велика кількість різних доказів яки дані обставини підтверджують.

У судовому засідання заявник підтримала свої вимоги у повному обсязі наполягаючи на відсутність будь яких підстав для винесення такого Наказу в також пояснюючи що на підставі вказаного Наказу вже відраховується частина її заробітної плати на користь ОСОБА_2 , хоча син переважно проживає із нею та за домовленістю із ОСОБА_2 почергово знаходиться у кожного з батьків, яки проживають у місті Миколаїв, а сама подача заяви для винесення Наказу була обумовлено лише образою ОСОБА_2 на небажання ОСОБА_1 проживати однією сім`єю.

Також до заяви була надана довідка Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня № 5 « №1729 від 01.05.2023 року про те що по Виконавчому провадженню НОМЕР_3 від 30.01.2023 року із заробітної плати ОСОБА_1 утримано станом на 01.05.2023 року 29 676,39 грн. ( а/с 29).

Від представника заінтересованої особи ОСОБА_2 адвоката Балабан О.І. надійшло письмове заперечення на заяву , згідно якого сторона стягувача наполягає на правильності винесення Наказу з урахуванням того що на час його винесення саме він знаходився із сином та здійснював його повне забезпечення у час знаходження сина із його батьками, посилаючись при цьому на наявність відповідних доказів.

Як встановлено судом 25.10.2022 року до Київського районного суду м. Одеси інтересах заявника ОСОБА_2 звернулась адвокат Балабан Н.І. із заявою про видачу судового Наказу про стягнення з ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі однієї четверті заробітку (доходу), але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини, щомісячно, починаючи з дати пред`явлення заяви.

Заява підтверджувалась довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , із зазначенням їх тимчасового місця проживання разом у м. Одесі за адресою, яка територіально підпадає під підсудність київського районного суду, свідоцтвом про народження , копія якого була завірена адвокатом, договором оренди квартири за місцем тимчасового проживання , наявність укладеного заявником договору із нянею.

На підставі даної заяви та наявних доказів судом, у справі № 947/24791/22, було 03.11.2022 року винесено Наказ про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25.10.2022 року та до досягнення ОСОБА_3 повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з пунктами 4, 5 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до частини першої, сьомої, восьмої статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу.

Згідно п. 1-1) ст. 3 Закону України « Про виконавче провадження» до виконавчих документів відносяться, зокрема, судові накази.

Частиною першою статті 432 ЦПК України визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом ( частина четверта вищевказаної статті).

Судовий наказ про стягнення аліментів є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог відповідно до п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України.

Із заявою про видачу судового наказу може звернуться особа, якій належить право відповідної вимоги ( ч.2 ст. 160 ЦПК України).

Тобто законодавець визначив, що у відмінності від розгляду справи у позовному провадженню з винесенням рішення, суд, при розгляді заяви про видачу судового наказу презюмує наявність у заявника права відповідної вимоги, яка встановлюється без загального принципу , визначеного ст. 12 ЦПК України у вигляді змагальності сторін, лише на підставі документів поданих заявником.

У відповідності до вимог ст. 170 ЦПК України судовий наказ про стягнення аліментів не може бути скасований судом який його виніс при наявності спору.

В даному випадку як заявник так і боржник за наказом надалі до суду докази на підтвердження того, що неповнолітня дитина на утримання якого винесено наказ проживає переважно з ними.

Правовідносини пов`язані із обов`язками батьків утримувати неповнолітніх дітей ( стягнення аліментів і додаткових витрат ) врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ).

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Таким чином законодавець читко визначив хто з батьків має право на стягнення аліментів ( право відповідної вимоги ) - той з ким проживає дитина , і відповідно у кого з батьків виникає обов`язок сплати аліментів - у того хто проживає окремо.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином при наявності спору щодо місця проживання дитини, який не досяг десяти років, лише суд при розгляді відповідного звернення одного з батьків та при наявності відповідного висновку органу опіки та піклування має право визначити місце проживання дитини.

При розгляді заяви про видачу судового наказу суд не має можливості здійснення повного дослідження всіх обставин та всіх доказів а тому не є належним судом для вирішення такого спору.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку що у даному випадку не доведене наявність у ОСОБА_2 відповідного права вимоги стягнення аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , що у відповідності до вимог ч.8 ст. 165 ЦПК України є підставою для відмови у видачі відповідного наказу.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Матеріально правові підстави свідчать про відсутність у боржника матеріально-правового обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Наявність невизначеного місця проживання дитини із неможливістю розгляду даного питання під час розгляду заяви про видачу судового наказу, із відсутністю іншої правової підстави для припинення виконання судового наказу ( наказ про стягнення аліментів не може бути скасований при наявності спору, надані стороною боржника доказі не можуть бути визначені нововиявленими у відповідності до правового висновку Верховного суду викладеному у постанові від 06 серпня 2021 року по справі № 643/17724/20 ), є підставою для визнання судового наказу №947/24791/22, виданий 03.11.2022 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів заробітку ( доходу ), але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25.10.2022 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким що не підлягає виконанню.

Одночасно із цим судом роз`яснюється сторонам право у порядку визначеному законом звернутись до суду із позовом про визначення місця проживання дитини з одним із батьків що буде підставою для звернення до суду із відповідними вимогами про стягнення аліментів.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" скасування рішення суду, на підставі якого видано виконавчий документ, є самостійною підставою для закінчення виконавчого провадження.

Що стосується вимог заявниці про повернення грошових коштів, стягнутих за виконавчим який визнано таким, що не підлягає виконанню суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даних вимог, з огляду на наступне.

04 березня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 910/15621/19 (ЄДРСРУ №95502227) досліджував питання щодо повернення грошових коштів, стягнутих за виконавчим документом (виконавчий напис нотаріуса, виконавчий лист/наказ суду), який було визнано таким, що не підлягає виконанню.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).

В свою чергу, виконавчий лист/наказ суду видається за результатами судового розгляду та є виконавчим документом для примусового виконання судового рішення.

В разі визнання виконавчого напису нотаріуса або іншого виконавчого документу, таким що не підлягає виконання повинна відбутися реституція сторін, тобто повернення в першочерговий стан.

Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: - повернення виконаного за недійсним правочином; - витребування майна власником із чужого незаконного володіння; - повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; - відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17).

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Крім того згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17).

Отже для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17).

Подібний висновок також сформульовано у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 910/16334/19.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

У відповідності до вимог ч.1,2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Згідно ст. 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.

Таким чином кошти які стягнуті по наказу про стягнення аліментів є власністю дитини на утримання якої вони стягуються і повинні бути використані саме на утримання дитини, а тому не підлягають зворотному стягненню навіть при визнанні судового Наказу, на підставі якого були стягнуті.

Одночасно із цим особа, з якої вказані кошти були стягнуті має право звернення до відповідного органу опіки та піклування для з`ясування використання коштів, а у випадку з`ясування неналежного використання вказаних грошей має право озернення до суду із позовом до особи, яка безпідставно зберегла у себе вказані кошти, на підставі вимог ст. 1212 ЦК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 173,353,354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Задовольнити заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа - судового наказу про стягнення аліментів, таким що не підлягає виконанню .

Визнати таким, що не підлягає виконанню - судовий наказ №947/24791/22, виданий 03.11.2022 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу ), але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25.10.2022 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовити у задоволені вимог про стягнення, одночасно із визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу, безпідставно отриманих стягувачем коштів.

Роз`яснити сторонам право у порядку визначеному законом звернутись до суду із позовом про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, а також заявнику, якщо він вважає, що стягнуті кошти не були витрачені безпосередньо на дитину, право звернення до суду із позовом про стягнення безпідставно отриманих коштів у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України.

Повний текст ухвали буде виготовлено протягом п`яти днів після проголошення вступної та резолютивної частині ухвали.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до апеляційного суду апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повна ухвала складена судом 19.05.2023 року

Суддя Луняченко В. О.