Номер провадження: 22-ц/813/5295/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Шавров Ігор Ігорович, на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 грудня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину майна, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

-встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 02 лютого 2018 року по 28 листопада 2021 року;

-визнати нерухоме майно, зокрема квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на частину нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що сторони за час спільного сумісного проживання набули вищенаведене нерухоме майно. На теперішній час між позивачем та відповідачем зіпсувались стосунки, у зв`язку з чим набуте ними спільне майно підлягає поділу. Оскільки, шлюб у встановленому законом порядку зареєстрований не був, позивачка просить встановити факт, визнати майно спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на частину нерухомого майна.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 16 грудня 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Шавров Ігор Ігорович, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У частині першій статті 130 ЦПК України зазначено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Аналіз частини шостої статті 128, частини першої статті 130 ЦПК України дає підстави для висновку, що судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи лише у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси (Постанова Верховного Суду від 08.05.2023 року у справі № 201/9898/19).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18 сформульовано висновок про те, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то потрібно припустити, що учасник справи бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому потрібно виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Як вбачається з матеріалів справи представник позивача адвокат Шавров І.І. у поданій ним в інтересах позивача ОСОБА_1 апеляційній скарзі, в якості засобу комунікації зазначив власну адресу електронної пошти та номер телефону мобільного зв 'язку.

Судова повістка-повідомлення про судове засідання на 14.11.2023 року о 14-00 г. доставлена до електронної скриньки адвоката Шаврова І.І. 02.10.2023 року о 12-15 г. (а. с. 204).

Відповідно до рекомендованого повідомлення повернутого до апеляційного суду, судова повістка-повідомлення про дату, час і місце розгляду справи доставлена за зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_3 , 28.10.2023 року (а.с.208).

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦГЖ України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 14.11.2023 року на 14-00 годину сторони в судове засідання не з`явились, про причини не явки не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин відсутності сторін на судовому засіданні 14.11.2023 року о 14-00 год. судом апеляційної інстанції не встановлена, та апелянт реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, і наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, а також приймаючи до уваги відсутність станом на 14-00 год. 14.11.2023 року повітряної тривоги, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_2 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також, що між нею та ОСОБА_2 виникли відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями (спільною працею).

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_2 17 жовтня 2018 року купив у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М. та зареєстрований в реєстрі за №2307 (а.с.13);

-05 березня 2019 року ОСОБА_2 купив в Акїлдиз Сабахнур квартиру АДРЕСА_2 , що вбачається з договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за №498 (а.с.16-17);

-згідно з актом від 27.01.2022 складеного особами які проживають в квартирі АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 складеного в присутності майстра дільниці, ОСОБА_1 за місцем реєстрації не мешкає (а.с.109);

- згідно з поданою позивачем заявою ОСОБА_4 , остання вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2018 по кінець 2021 року проживали в її квартирі за адресою: АДРЕСА_6 та вони привозили їй квитанції про оплату комунальних послуг (а.с.61);

- ОСОБА_5 , в заяві вказала, що її донька ОСОБА_1 проживала з 2018 по кінець 2021 року разом з ОСОБА_2 , вони вели спільне господарство, допомагали ОСОБА_5 , на сімейних святах були разом та неодноразово їздили на відпочинок на Закарпаття (а.с.62-63);

-допитана в судовому засіданні, в якості свідка, ОСОБА_5 підтвердила, що її донька ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 ;

-до позову додано дві спільні фотографії сторін.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України ).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що переглядається, суд, проаналізувавши укладені договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна від 17.10.2018 року та від 05.03.2019 року, дійшов висновку про те, що додані до справи докази не є достатніми щоб вважати, що сторони проживали однією сім`єю в період з 02 лютого 2018 року по 28 листопада 2021 року та що придбані відповідачем в цей час спірні квартири, є спільною сумісною власністю сторін.

В одній з придбаних відповідачем квартир за адресою: АДРЕСА_1 була з 29.11.2018 року зареєстрована позивач, яка стверджує, що фактично проживала разом з відповідачем за адресою: АДРЕСА_6 . Сам же відповідач має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Як було встановлено судом, на підтвердження факту проживання однією сім`єю, позивачем надано переписку у соціальних мережах з дочкою відповідача, спільні фотокартки та письмові заяви 2- х осіб: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Судом не прийнято до уваги письмову заяву ОСОБА_4 з тих підстав, що ця особа не була допитана в якості свідка, не була попереджена про кримінальну відповідальність та приведена до присяги, заяви про виклик ОСОБА_4 в якості свідка до суду не надходили.

Суд, даючи оцінку показанням ОСОБА_5 (мати позивача) допитаної в судовому засіданні в якості свідка, яка заявила, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період, вказував, що її пояснення є узагальнюючими і стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін.

Також суд вказав, що показання свідка та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду і звертає увагу, що сам по собі факт перебування з позивачем у близьких стосунках чоловіка та жінки не може беззаперечно і достатньо свідчити, що сторони проживали в зазначений період (з 02 лютого 2018 року по 28 листопада 2021 року ) однією сім`єю, а придбане одним із них майно (дві квартири) є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, наявність взаємних подружніх прав та обов`язків.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зі змісту п.8 Договору купівлі-продажу від 17.10.2018 року та п. 4 Договору купівлі-продажу від 05.03.2019 року вбачається про наявність заяви відповідача ОСОБА_2 про те, що він не знаходиться у шлюбі та не проживає однією сім`єю з дружиною не перебуваючи при цьому у шлюбі (про відсутність шлюбних відносин) (а. с. 13; 16-17).

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

З огляду на вищевикладене колегія суддів зазначає, що ухвалюючи рішення, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Шавров Ігор Ігорович - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 21.11.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова