КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних прав:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Мостова Г.І.,Слюсар Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Старенького Сергія Євгенійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Солом`янського районного суду міста Києва Оксюти Т.Г.,

у цивільній справі №760/20765/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 за результатами розгляду якого просила стягнути: заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 39 000 грн. та додаткові витрати у розмірі 28 598 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що 10 жовтня 2004 року між сторонами укладено шлюб від якого вони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2023 року шлюб укладений між сторонами було розірвано. З дня розірвання шлюбу сторони досягли усної домовленості щодо сплати відповідачем аліментів на утримання дитини. Вказаної домовленості відповідач дотримувався до кінця 2019 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк». Згідно вказаної довідки, в середньому відповідач сплачував позивачу кошти на утримання доньки у сумі 3 000 грн. Проте, у період з січня 2020 року по січень 2021 року відповідач аліменти на утримання доньки не сплачував, унаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 39 000 грн. Позивач та донька зверталися до відповідача із проханнями сплатити кошти, які виконані не були. 23 лютого 2021 року позивач звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання доньки, яка судом була задоволена. При цьому, у своїй заяві про видачу судового наказу позивач вказувала на наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів. Отже, позивач вчиняла заходи з метою врегулювання спору в позасудовому порядку. Вказуючи, що донька сторін часто хворіє, що потребує додаткових витрат. Загальна сума додаткових витрат понесених позивачем становить 57 196 грн., а відтак, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу частину таких витрат.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Старенький С.Є. подав апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що після розірвання шлюбу, між сторонами було досягнуто усної домовленості щодо стягнення аліментів на утримання доньки, що підтверджується періодичними платежами, які здійснювалися відповідачем та його письмовими поясненнями. Судом проігноровано наявні в матеріалах справи докази на підтвердження усної домовленості сторін та на підтвердження здійснення позивачем і донькою заходів, щодо стягнення з відповідача заборгованості. Вказуючи, що позивачем доведено розмір додаткових витрат понесених на дитину, а відтак, вимоги у цій частині підлягають задоволенню. При цьому, посилання суду на той факт, що лікування дитини мало відбутися лише після погодження із батьком, викликає сумніви, оскільки діюче законодавство не передбачає обов`язкового погодження інших осіб на вибір лікаря дитині. Вказуючи, що Закон передбачає один із способів виконання обов`язків батьками по відношенню до здоров`я дитини відвідування нею оздоровчих таборів відпочинку, що і булло зроблено позивачем. До того ж, відповідач був проінформований щодо перебування дитини на оздоровленні, що підтверджується його письмовими зверненнями з цього приводу.

25 липня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що відповідач не погоджується із доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між сторонами існувала домовленість про конкретний розмір коштів, що мають щомісячно перераховуватися на утримання доньки у 2020 році, і відтак, недоведеною є сума заборгованості зі сплати аліментів на дитину у спірний період. Також, вказуючи, що позивачем не надано до суду доказів на підтвердження наявності рекомендацій лікарів щодо потреби дитини у санаторно-курортному лікуванні, доказів підтвердження понесення витрат на стоматологічні послуги, а також доказів особливих обставин, які обумовили отримання послуг з лікувального масажу, голкорефлексотерапії та інше, саме у ФОП ОСОБА_5 , а не в системі державних та комунальних медичних закладів.

Відповідно до ч. 1. ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

На час розгляду справи до суду апеляційної інстанції сторонами в справі не було надано заперечень щодо розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи встановлено, що 10 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб (а.с. 21), від якого сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2013 року шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 22).

Після розірвання шлюбу, донька сторін ОСОБА_6 залишилася проживати з позивачем, що сторонами не заперечується.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості зі сплати аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що доводи позивача про існування між сторонами домовленості про конкретний розмір і строк сплати аліментів, не підтверджені жодними доказами, і такі обставини заперечуються відповідачем. За таких обставин, відповідача не можна вважати таким, що має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини за період з січня 2020 року і по січень 2021 року, оскільки у вказаний період не існувало обов`язку відповідача сплачувати аліменти у чітко визначеному розмірі та в певні строки.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в даній частині заявлених вимог позивача повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Звертаючись до суду з даним позовом щодо стягнення з відповідача заборгованості зі сплати аліментів, ОСОБА_1 посилалася на те, що після розірвання шлюбу сторони досягли усної домовленості щодо сплати відповідачем коштів на утримання доньки. Проте, у період з січня 2020 року по січень 2021 року відповідач умови зазначеної домовленості не виконує, кошти на утримання дитини не сплачує, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у сумі 39 000 грн.

Заперечуючи проти задоволення вказаних вимог, відповідач посилався на те, що після розірвання шлюбу останній за власним волевиявленням, сплачував на утримання доньки кошти, визначаючи їх розмір на власний розсуд. При цьому, жодної домовленості про конкретний розмір коштів, який має сплачуватися на утримання дитини, сторонами досягнуто не було.

Так, відповідно до ст. 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (ч. 1ст. 189 СК України).

Частинами 1-2 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Частиною 3 ст. 195 СК України визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу, донька сторін залишилася проживати з позивачем.

Згідно наданих позивачем виписок по картковому рахунку від 01 червня 2021 року, ОСОБА_2 перераховував на рахунок НОМЕР_1 кошти на утримання доньки, а саме: у лютому 2020 року - 2 994 грн.; у грудні 2019 року - 500 грн.; у листопаді 2019 року - 3 000 грн.; у жовтні 2019 року - 3 000 грн.; у вересні 2019 року - 3 000 грн.; у серпні 2019 року - 6 000 грн.; у травні 2019 року - 6 000 грн.; у березні 2019 року - 3 000 грн.; у лютому 2019 року - 3 000 грн.; у грудні 2018 року - 6 000 грн.; у листопаді 2018 року - 6 000 грн.; у серпні 2018 року - 6 000 грн.; у липні 2018 року - 3 000 грн.; у червні 2018 року - 3 000 грн.; у травні 2018 року - 6 000 грн.; у квітні 2018 року - 2 700 грн.; у березні 2018 року - 500 грн.; у лютому 2018 року - 5 000 грн. (а.с. 26; 27-29).

Тобто, відповідач дійсно періодично сплачував кошти на утримання доньки у сумах, які щомісячно різняться, при цьому, жодних доказів на підтвердження надання позивачем заперечень щодо суми чи періодичності платежів, матеріали справи не містять. Зазначене, підтверджує пояснення відповідача про те, що кошти на утримання дитини визначалися ним на власний розсуд.

Із виписок по картковому рахунок НОМЕР_1 від 01 червня 2021 року також вбачається, що у період з березня 2020 року по січень 2021 року платежі від імені відповідача на зазначений рахунок не надходили (а.с. 25, 26).

Водночас, зазначені виписки по рахунку не можуть бути підтвердженням того, що між сторонами було досягнуто усної домовленості щодо періоду та розміру аліментів, які підлягають сплаті відповідачем, адже сума коштів сплачуваних відповідачем, була різною, а платежі здійснювалися періодично. При цьому, доказів на підтвердження того, що позивач висловлювала відповідачу свої заперечення щодо суми чи періоду сплати коштів, матеріали справи не містять.

Слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас, долучена до позовної заяви переписка відповідача з донькою, на яку посилається скаржник, не свідчить про наявність між сторонами по справі усної домовленості щодо сплати коштів на утримання доньки, їх розмір та період.

Отже, враховуючи відсутність доказів на підтвердження погодження між сторонами точної суми та періодичності сплати відповідачем коштів на утримання доньки, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за аліментами у спірний період.

Також, колегія суддів бере до уваги, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на несплату відповідачем коштів на утримання доньки у період з січня 2021 року по січень 2021 року, в той же час, згідно виписки по картковому рахунку НОМЕР_1 , у лютому 2020 року відповідачем перераховано на зазначений рахунок кошти у сумі 2 994 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат на дитину, суд першої інстанції виходив з того, що що витрати, які позивач просить стягнути з відповідача, не відносяться до додаткових витрат на утримання дитини, пов`язаних з особливими обставинами в розумінні ст. 185 СК України, тому не можуть бути враховані при визначенні загальної суми понесених додаткових витрат на утримання дитини. При цьому, витрати на зазначену позивачем суму здійснювалися нею на власний розсуд, без погодження з відповідачем.

Проте, погодитися з вказаним висновком суду в повній мірі не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

У постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 (провадження № 61-17663св21) викладено правові висновки про те, що положення ст. 185 СК України стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких надається у зазначеній статті. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними фактами (хворобами), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

За ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Звертаючись до суду з даним позовом щодо стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, позивач посилалася, що донька сторін часто хворіє, що зумовило понесення додаткових витрат у загальній сумі 57 196 грн., частина яких підлягає покладенню на відповідача.

Відповідач заперечував проти задоволення вимог щодо стягнення з нього додаткових витрат на дитину, вважаючи їх необґрунтованими.

Так, згідно виписного епікризу Центр Олександра Марусича Лікування хребта та суглобів, ФОП ОСОБА_5 (яка має ліцензію МОЗ України № 376 від 21 квітня 2016 року) від 22 вересня 2020 року, ОСОБА_3 звернулася зі скаргами на хронічний біль в спині. Діагноз: кіфосколіотична деформація хребта ІІ ступеня. Шийно-грудний остеохондроз. Пройшла два курси лікування в денному стаціонарі з 29 січня 2020 року по 19 лютого 2020 року та з 25 серпня 2020 року по 22 вересня 2020 року. Отримані процедури: лікувальний масаж № 20; мануальна корекція № 20; голкорефлексотерапія № 20; електроміостимуляція № 20. Рекомендовано: ЛФК для корекції постави; відвідування басейну; повторний корегуючий курс 1 раз на рік (а.с. 37).

Згідно товарного чеку ФОП ОСОБА_5 від 29 січня 2020 року № 6, виданого ОСОБА_3 , за надані їй послуги, а саме: консультація лікаря ортопеда; лікувальний масаж 30 хв.; голковколювання; електроміостимуляція; мануальна корекція, сплачені кошти у сумі 1 050 грн. (а.с. 38).

Згідно товарних чеків ФОП ОСОБА_5 : № 9 від 30 січня 2020 року; № 15 від 31 січня 2020 року; № 16 від 03 лютого 2020 року; № 13 від 05 лютого 2020 року; № 12 від 07 лютого 2020 року; № 14 від 10 лютого 2020 року; № 13 від 12 лютого 2020 року; № 14 від 17 лютого 2020 року; № 13 від 19 лютого 2020 року; № 18 від 25 серпня 2020 року; № 12 від 27 серпня 2020 року; № 12 від 29 серпня 2020 року; № 20 від 03 вересня 2020 року; № 13 від 05 вересня 2020 року № № 18 від 08 вересня 2020 року; № 8 від 123 вересня 2020 року; № 18 від 15 вересня 2020 року; № 15 від 19 вересня 2020 року; № 8 від 22 вересня 2020 року, виданих ОСОБА_3 , за надані ОСОБА_3 послуги, а сааме: лікувальний масаж 30 хв.; голковколювання; електроміостимуляція; мануальна корекція, сплачено кошти у загальній сумі 13 300 грн. (а.с. 38-45).

Згідно акту виконаних робіт (стоматологічні послуги) складеного МЦ «Діамант Центр», зазначеним центром у період з 26 серпня 2020 року по 19 вересня 2020 року надано стоматологічні послуги ОСОБА_3 на загальну суму 6 080 грн. 02 коп. (а.с. 46).

Відповідно до актів надання послуг ТОВ «МЦ «СантаЛен» від 04 травня та 05 вересня 2019 року , ОСОБА_3 були надані послуги: консультація дитячого офтальмолога, вартість яких у загальному розмірі становить 900 грн., які були сплачені на рахунок зазначеного центру (а.с. 49-50).

Вказані докази підтверджують, що позивачем були понесені витрати пов`язані з лікуванням доньки у загальному розмірі 21 330 грн. 02 коп.

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідач є працездатною особою, має на утримання малолітню доньку від іншого шлюбу, доказів на підтвердження відсутності у нього можливості взяти участь у відшкодуванні половини зазначених витрат, матеріали справи не містять.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача1/2 частини понесених позивачем додаткових витрат на утримання доньки у сумі 10 665 грн. 01 коп.

При цьому, висновки суду про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження необхідності отримання медичних послуг у системі державних та комунальних медичних закладів згідно програми медичних гарантій, у зв`язку з чим, відсутні підстави для стягнення коштів за медичні послуги надані Центром лікування хребта та суглобів (ФОП ОСОБА_5 ), колегія суддів вважає помилковими, адже законодавством України не визначено, що додаткові витрати на лікування повинні відшкодовуватися лише у разі проходження лікування дитини у системі державних та комунальних медичних закладів. Крім того, колегія суддів бере до уваги, що Центр лікування хребта та суглобів має ліцензію МОЗ України № 376 від 21 квітня 2016 року, тобто має право на проведення лікування спини, зі скаргами на біль ОСОБА_3 звернулася до вказаного центру.

Також, колегія суддів вважає безпідставними висновки суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача частини коштів на оплату стоматологічних послуг наданих доньці сторін, оскільки акт виконаних робіт (стоматологічні послуги) МЦ «Діамант Дент» містить повну інформацію щодо наданих послуг, дати надання таких послуг та пацієнта. Відсутність на акті підпису замовника виконання робіт та дати його складення, не може бути підставою для покладення понесених витрат на дитину виключно на позивача.

Помилковими є висновки суду й щодо відсутності доказів на підтвердження сплати позивачем коштів за актом виконаних робіт (стоматологічні послуги) МЦ «Діамант Дент», що на думку суду, також є підставою для відмови у стягненні витрат за ним, оскільки згідно вказаного акту, послуги уже були надані доньці сторін, а відтак, у будь-якому випадку вони підлягали б оплаті.

Висновки суду про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що потреба в консультації офтальмолога виникла у зв`язку з наявністю у дитини тяжкої хвороби, а відтак, кошти витрачені за вказані послуги не підлягають задоволенню, колегія суддів вважає помилковими, оскільки кошти у загальній сумі 900 грн. були витрачені на послуги: консультація офтальмолога, що пов`язана зі здоров`ям дитини, а відтак, обов`язок по їх оплаті має бути покладено на обох батьків.

Висновки суду першої інстанції про те, що долучені до матеріалів справи акти наданих послуг офтальмолога не містять дати їх підписання та підпису позивача, у зв`язку з чим, не підтверджують сплату послуг, є необґрунтованим, оскільки вказані акти містять дату їх складення, підпис відповідальної особи за здійснення господарської операції та позначку «сплачено». Тобто, вказані акти, колегія суддів вважає такими, що підтверджують факт понесення витрат на дитину у сумі 900 грн.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача частини витрат на придбання медичних препаратів на суму 26 300 грн., оскільки зі змісту наданого позивачем товарного чеку б/н від 26 вересня 2019 року не можливо встановити для кого було придбано вказані у ньому товари. Також позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували потребу у здійсненні витрат на придбання вказаних товарів, зокрема, не надано рецепт або призначенням лікаря, медичних документів зі встановленим діагнозом та рекомендаціями по лікуванню.

Таким чином, позивачем не доведено, що витрати на придбання медичних препаратів на суму 26 300 грн. здійснювались на користь дитини у зв`язку з її хворобою.

Також позивачем не доведено, що витрати на оплату вартості путівки для дитини у ДП УДЦ «Молода гвардія» у сумі 9 916 грн. зумовлені внаслідок хвороби чи пов`язані з розвитком особливих здібностей дитини, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав покладення частини зазначених витрат на відповідача.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження за результатами апеляційного перегляду справи.

Пунктом 2 ч.1 ст.374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового, про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача додаткові витрати на доньку у сумі 10 665 грн. 01 коп.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з відповідача на користь держави підлягає стягненню збір у сумі 358 грн. 13 коп.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 374, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Старенького Сергія Євгенійовича задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року скасувати та постановити нове, за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) додаткові витрати на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сумі 10 665 грн. 01 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір у сумі 358 грн. 13 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених положеннями п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: Судді: