Номер провадження: 22-ц/813/1335/23
Справа № 947/1062/21
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального підприємства Електричних мереж м. Одеси, треті особи: Одеська товарна біржа, акціонерне товариство «ДТЕК Одеські електромережі», Міністерство енергетики України, Одеська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу, на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням Маломуж А.І. 12 травня 2021 року у м. Одесі, -

встановила:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Центрального підприємства Електричних мереж м. Одеси, треті особи: Одеська товарна біржа, АТ «ДТЕК Одеські електромережі», Міністерство енергетики України, ОМР про визнання дійсним договору купівлі-продажу (а.с. 1-4).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 18.06.1992 року між ОСОБА_2 та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір зареєстровано на Одеській товарній біржі 18.06.1993 року за №61 та зареєстровано в ОМБТІ в книзі від 10.09.1993 року, №2895 стр. 60 кн. 83 доп. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що було зроблено відповідний запис, його єдиним спадкоємцем є ОСОБА_1 .

07.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрової Т.А. із заявою про відкриття спадщини, однак нотаріус пояснила позивачу, що документи, які підтверджують право власності на спадкове майно - будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме договір №61 купівлі продажу нерухомого майна від 18.06.1993 року, не відповідає вимогам законодавства, а тому позивач позбавлений можливості оформити спадкові права на спадщину.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.05.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (69-70).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с 75-79).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , власником якого є Територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради, не є тотожнім об`єкту, який є предметом договору №61 купівлі-продажу нерухомого майна від 18.06.1993 року. Так, ОСОБА_2 було придбано об`єкт нерухомого майна - будинок, загальною площею 145,5 кв.м., житловою площею - 98,3 кв.м. У той же час, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про об`єкт нерухомого майна - гуртожиток, загальною площею 879,3 кв.м., житлова площа - 613,3 кв.м. Вказані обставини підтверджуються матеріалами інвентаризаційної справи, наявної у матеріалах справи.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Сторони про розгляд справи на 07.11.2023 року були сповіщені належним чином, в судове засідання з`явились ОСОБА_1 , адвокат Олексін В.В.

Судова повістка, надіслана на адресу Одеської товарної біржи, повернулась до суду апеляційної інстанції із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», тобто, вказана судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, що кореспондується із положеннями пункту 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України та правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 21.12.2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30.11.2022 року у справі № 760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31.08.2022 року у справі № 760/17314/17).

АТ «ДТЕК Одеські електромережі», Міністерство енергетики України, Одеська міська рада про розгляд справи на 07.11.2023 року були сповіщені належним чином шляхом направлення судових повісток на офіційну електронну адресу.

Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується із правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01.06.2022 року у справі № 761/42977/19 та від 26.10.2022 року у справі № 761/877/20.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно з довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.01.2021 року власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є Територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 18.06.1992 року між ОСОБА_3 та Центральним підприємством Електричних мереж міста Одеси було укладено договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 145,5 кв.м., житловою площею - 98,3 кв.м. Вказаний договір зареєстровано на Одеській товарній біржі 18.06.1993 року №2895 стр. 60 кн. 83 доп.

З копії інвентаризаційної справи на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012 року, надісланої на адресу суду КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , був переданий Центральному підприємству електричних мереж Овідіопольським РЕМ у 1976 році, та знаходився на його балансі з 01.06.1976 року (а.с.89-91).

З експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку по АДРЕСА_1 , вбачається, що загальна площа І поверху кв.1-2 за вказаною адресою становить 145,5 кв.м., житлова площа - 98,3 кв.м. (а.с.93 - зворот), тобто ця площа повністю співпадає із площею будинку по АДРЕСА_1 , зазначеною у договір купівлі-продажу від 18.06.1992 року (загальна площа 145,5 кв.м., житловою площею - 98,3 кв.м.).

Крім того, у вказаному договорі купівлі-продажу зазначено, що будинок складається із 7 кімнат, що також співпадає із даними експлікації внутрішніх площ будинку по АДРЕСА_1 .

У той же час, з копії реєстраційної справи щодо об`єкта нерухомого майна (гуртожитку), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, вбачається, що реєстраційні дії проведені щодо об`єкту нерухомого майна - гуртожитку, загальною площею 879,3 кв.м., житловою площею - 613,3 кв.м., який належить на праві власності Територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Вказані обставини підтверджуються також супутниковою зйомкою місцевості, з якої вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані декілька об`єктів нерухомого майна, які візуально є окремими об`єктами нерухомості та мають різну площу, однак мають одну і ту саму адресу.

Таким чином, вказані докази у своїй сукупності підтверджують той факт, що об`єкт нерухомого майна - гуртожиток по АДРЕСА_1 , власником якого є Територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради, загальною площею 879,3 кв.м., житловою площею - 613,3 кв.м., не є тотожнім об`єкту нерухомості, який є предметом договору №61 купівлі-продажу нерухомого майна від 18.06.1993 року - будинку загальною площею 145,5 кв.м., житловою площею - 98,3 кв.м.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Дія актів цивільного законодавства в часі регламентована ст. 5 ЦК України.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, в даному випадку на момент переходу права власності на квартиру до ОСОБА_2 за біржовим договором спірні правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ договір купівлі-продажу включений в перелік біржових операцій.

Згідно ч. 2 ст. 9 Житлового Кодексу України (з доповненнями 1993 року, в редакції, що діяла на час укладення договору), квартира (будинок) може бути придбана громадянами на біржових торгах.

За змістом ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 227 ЦК УРСР (1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Згідно частини 1 статті 47 ЦК України (1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

Згідно ч. 2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 220 нині діючого ЦК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про товарну біржу», товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

Статтею 2 Закону України «Про товарну біржу» встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов`язково зареєстрованими відповідною біржою як її учасники.

Згідно ст.15 Закону України «Про товарні біржі» - не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином.

Таким чином, угоди, що зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України «Про нотаріат», перелік яких є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.07.1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1992 року № 13 та від 25.05.1998 року № 15) було роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

На час укладення договору купівлі-продажу будинку, 18.06.1993 року, сторони правочину не були обізнані про те, що правочин купівлі-продажу нерухомого майна, у відповідності до ст. 47 ЦК України (в ред. 1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно ст. 15 якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали.

Колегія суддів вважає встановленим, що при вчиненні правочину всі дії сторін - ОСОБА_2 та. Центрального підприємства Електричних мереж м. Одеси, були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, і сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме, купівлі-продажу вищевказаної квартири, правочин був реальним і вчиненим у формі, дозволеній чинним законодавством України в 1993 році. Усі вимоги договору купівлі-продажу сторонами були виконані, ніяких претензій щодо передачі майна не було, та сторонами правочину один до одного будь-які інші претензії не пред`являлися. Державна реєстрація договору купівлі-продажу проведена Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації.

При цьому, реєстрація бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_2 права власності на придбаний будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржою, а не нотаріусом, не суперечила чинному законодавству.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року за № 1952-1, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Вищезазначене не суперечить й вимогами ст. 328 ЦК України (в ред. 2003 року), відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 повністю виконав умови договору купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 , здійснивши оплату за придбане майно грошовими коштами, які покупець одержав до підписання цього договору, що вбачається з п.6 даного правочину, та вказаний договір купівлі-продажу, у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР, був зареєстрований у ОМБТІ в книзі від 10.09.1993 року №2895 стр. 60 кн. 83 доп., в передбаченому Законом порядку, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_2 на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР та ст. 49 Закону України «Про власність» набув право власності на вказаний будинок і правомірно володів ним.

Відповідачем Центральним підприємством Електричних мереж міста Одеси договір купівлі-продажу будинку від 18.06.1993 року у судовому порядку не оскаржувався.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що є підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 18.06.1993 року між ОСОБА_2 та Центральним підприємством Електричних мереж міста Одеси, предметом якого був будинок за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки цей договір був укладений сторонами з їх взаємної згоди, сторони виконали всі умови договору, ОСОБА_2 зареєстрував договір у ОМБТІ, і в теперішній час, у зв`язку зі його смертю, неможливо нотаріально посвідчити укладений договір.

Оскільки за життя ОСОБА_2 набув право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , то після його смерті цей будинок є спадковим майном.

Єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 є його син ОСОБА_1 .

07.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрової Т.А. із заявою про відкриття спадщини, однак нотаріус пояснила позивачу, що документи, які підтверджують право власності на спадкове майно - будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме договір №61 купівлі продажу нерухомого майна від 18.06.1993 року, не відповідають вимогам законодавства, у зв`язку із чим позивач позбавлений можливості оформити спадкові права на спадщину.

Родинні відносини ОСОБА_1 із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження (а.с.9).

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкодавцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції було встановлено правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також встановлено, що позивач є спадкоємцем померлого, з метою захисту прав останнього на спадкове майно, колегія суддів доходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом визнання дійсним договору №61 купівлі-продажу нерухомого майна - будинку загальною площею 145,5 кв.м., житловою площею 98,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 18.06.1993 року між Центральним підприємством Електричні мережі м. Одеси в особі Сурьянінової Т.О. та ОСОБА_2 .

При вказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та не визначився із характером спірних правовідносин що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.05.2021 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення.

Щодо судових витрат.

Згідно з п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, - на відповідача.

З урахуванням викладеного, судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 за подачу позову та апеляційної скарги в сумі 2102 грн., підлягають стягненню з відповідача - Центрального підприємства Електричних мереж м. Одеси.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Центрального підприємства Електричних мереж м. Одеси, треті особи: Одеська товарна біржа, акціонерне товариство «ДТЕК Одеські електромережі», Міністерство енергетики України, Одеська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу - задовольнити.

Визнати дійсним договір №61 купівлі-продажу нерухомого майна - будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 145,5 кв.м., житловою площею 98,3 кв.м., укладений 18 червня 1993 року між Центральним підприємством Електричні мережі м. Одеси в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на Одеській товарній біржі, зареєстрованому в Одеському бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради №2895 стр. 60 кн. 83 доп., 10 вересня 1993 року.

Стягнути з Центрального підприємства Електричних мереж м. Одеси () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 20 листопада 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе