Справа № 448/884/20 Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б.
Провадження № 22-ц/811/2534/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника відповідача Полтавської обласної прокуратури Шимін Н.М., представника Головного управління ДПС у Полтавській області Микитенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , Полтавської обласної прокуратури та Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року в складі судді Білоуса Ю.Б. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області, Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області, Державної казначейської служби України та Полтавської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду,-

встановив:

У липні 2020 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області, Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області, Державної казначейської служби України та Прокуратури Полтавської області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду.

Вимоги обґрунтовують тим, що 10.10.2019 за їх місцем проживання посадовими особами відділу розслідування кримінальних проваджень СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 03.10.2019 проведено обшук та тимчасове вилучення речей, серед яких грошові кошти в вітчизняній та іноземних валютах: 287044 доларів США, 221980 Євро, 7190 польських злотих, 36000 грн. Надаючи дозвіл на проведення обшуку, суд виходив з того, що у їх житлі можуть знаходитись виключно лише речі та документи, які нібито можуть вказувати на причетність позивача 1 до розслідуваної правоохоронними органами кримінальної справи за ознаками ч. 3 ст. 212 КК України, внесеної в ЄРДР за №0000043 від 23.04.2019.

Відповідно до ухвали слідчого судді від 03.10.2019, за результатами обшуку вилученню підлягали речі та кошти, не обліковані, отримані незаконним шляхом, незаконно ввезені на митну територію України.

При цьому, позивач є державним службовцем та підпадає під вимогу законодавства про декларування майна, коштів та фінансових зобов`язань, тому усі активи позивача, які відображені у поданій НАЗК декларації є такими, що пройшли перевірку та являються поза розумним сумнівом набутими законним шляхом.

Вказують, що достовірно володіючи інформацією на момент проведення обшуку про законність підстав наявності готівкових коштів, які перебувають у його володінні та розпорядженні, оскільки доступ до електронних декларацій є відкритим, посадовими особами відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області, всупереч ухвалі слідчого судді, якою визначались допустимі заходи процесуального реагування у ході проведення обшуку, було вилучено усі готівкові кошти, які перебували у володінні та розпорядженні позивача, що поставило останнього та дружину у вкрай скрутну фінансову ситуацію, зважаючи на наявність істотних планів щодо розпорядження такими коштами.

З огляду на те, що арешт на тимчасово вилучені кошти не накладався, відповідач СУ ГУ ДФС в Полтавській області був зобов`язаний не пізніше 12.10.2019 повернути вилучені кошти.

Зазначають, що відповіді з приводу скарг щодо повернення коштів не отримували.

Через незаконне вилучення та подальше тривале безпідставне неповернення правоохоронними органами грошей, позивач був протиправно позбавлений можливості здійснювати своє суб`єктивне право на розпорядження та користування своїм майном.

Оскільки тимчасове вилучення відбулось 10.10.2019, арешт на вилучене майно мав бути накладений не пізніше 11.10.2019, відтак починаючи з 12.10.2019 подальше утримання тимчасово-вилученого майна відбувалось без достатньої правової підстави, тобто з грубим порушенням права власності.

Незважаючи на звернення до посадових осіб відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області з клопотанням про негайне повернення майна, йому надано відмову у задоволенні вказаного клопотання.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 06.11.2019 зобов`язано посадових осіб СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області повернути кошти, які були тимчасово вилучені у ході обшуку 10.10.2019, оскільки дозвіл на вилучення таких коштів слідчим суддею не надавався, а слідчим не надано жодного доказу незаконності походження таких коштів, як і доказу накладення на такі кошти арешту у встановленому КПК України порядку. Таким чином, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 06.11.2019 було констатовано незаконність дій посадових осіб Слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області.

Зважаючи на те, що ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає, обов`язок щодо повернення коштів у ГУ ДФС України в Полтавській області виник одразу після проголошення змісту такої ухвали, тобто 06.11.2019.

Натомість, відповідачем і надалі здійснювались незаконні спроби продовжити протиправне позбавлення позивача права на розпорядження коштами, що перебували у його власності, що підтверджується ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 12.11.2019, якою відмовлено начальнику третього відділу РКП СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області Прощай Є.С. у накладенні арешту на майно позивача.

Просили про стягнення на їх користь моральної компенсації за час безпідставного та протиправного неповернення незаконно відібраних грошей.

Зокрема, позивач був вимушений оскаржувати бездіяльність органу досудового розслідування до суду і лише після цього, зі спливом значного часу, 15.11.2019 йому було повернуто вилучене майно під час проведеного з порушенням вимог КПК України обшуку.

Тобто вживалися додаткові зусилля для захисту свого права, дружина позивача весь цей час зазнавала психологічних страждань, істотних хвилювань щодо можливості відновлення майнового стану їх сім`ї, можливості забезпечення усіх соціальних потреб та відновлення соціальної репутації.

Крім того, проведення обшуку відбувалось з фізичним втручанням у їх житлове приміщення, шляхом виламування вхідних дверей та воріт житлового будинку. Вказані події залишили непоправний слід у пам`яті та психіці позивачів, оскільки обшук відбувався о 07 год. 03 хв. ранку, під час чого виламавши двері озброєні особи проникнули у їх житло, і розпочали проводити обшук у досить грубій манері. Внаслідок незаконного утримання тимчасово-вилученого майна без накладення на нього арешту слідчим суддею, позивач зазнав моральних страждань, не міг дбати про сім`ю. Незаконні дії органів досудового слідства та суду негативно вплинули на стосунки позивачів з оточуючими людьми, вони змушені докладати значних зусиль для їх відновлення та поновлення своїх порушених прав.

Просили задовольнити позов та стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на їх користь солідарно компенсацію у розмірі 3 000 000 гривень (по 1 000 000 гривень на компенсацію кожному з позивачів) за безпідставне та незаконне вилучення та неповернення коштів, вилучених в ході обшуку без подальшого накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

Оскаржуваним рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди - 150 000 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судові витрати зі сплати судового збору віднесено за рахунок Держави.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 Полтавська обласна прокуратура та Головне управління ДПС у Полтавській області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , зазначають, що не згідні з оскаржуваним рішенням, у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також через порушення норм матеріального і процесуального права, неправильне їх застосування, тому оскаржуване рішення має бути змінене, а позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Погоджуються із висновками суду щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди у спірних відносинах, а саме встановлення судовими рішеннями незаконності процесуальних дій, зокрема неповернення протягом тривалого часу тимчасово вилученого майна.

Вказане призвело до моральних страждань позивача ОСОБА_1 , зумовлених невизначеністю у спірних правовідносин, необхідністю постійного відвідування органів досудового розслідування, неможливістю відновити звичайну щоденну діяльність, підривом репутації.

Вважають, що стягнення моральної шкоди у розмірі 150000,00 грн. не у повній мірі відповідає дійсності та порушує норми закону, зокрема щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав.

Покликаючись на практику Європейського суду з прав людини зазначають, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру майнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення) з урахуванням інших обставин.

Стверджують, що підставою відшкодування моральної шкоди у даній справі є те, що через вилучені кошти та подальше безпідставне неповернення правоохоронними органами таких протягом тривалого часу, позивачі були протиправно позбавлені можливості здійснювати своє суб`єктивне право на користування та розпорядження своїм майном.

У цьому контексті покликаються на висновок експерта № 9904 від 30.12.2021, згідно якого ситуація із проведенням обшуку є психотравмуючою, встановлено зміни в емоційному стані, тому експерт дійшов висновку, що позивачам завдано страждань (моральної шкоди).

Вважають, що вимога про відшкодування моральної шкоди для кожного позивача у розмірі 1000000,00 грн. не є завищеною та підтверджена належними і допустимими доказами.

Крім цього, зазначають, що ОСОБА_1 був змушений оскаржувати бездіяльність органу досудового розслідування до суду і лише після цього, зі спливом часу, повернуто вилучене майно.

Натомість, Головне управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області розуміючи необхідність повернення коштів, продовжувало здійснювати протиправні заходи, спрямовані на унеможливлення законного володіння позивачами грошовими коштами.

Таким чином, розмір моральної в сумі 3000000,00 грн. охоплює моральну компенсацію за страждання та їх глибину, враховує прецедентну практику та ступінь вини відповідачів.

Поряд з цим, суд першої інстанції не надав оцінки тому, що у межах життєвих та ділових зв`язків позивачів відбулися зміни, а також суд не врахував, що серед негативних наслідків, що є найбільш непоправними, є страх, який залишається з ними назавжди.

Просять змінити рішення Мостиського районного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року в частині стягнення моральної шкоди та задовольнити їхні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі керівник Полтавської обласної прокуратури зазначає, що рішення є необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог.

Вважає, що суд дійшов помилкових висновків щодо наявності підстав для застосування положень ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Серед іншого зазначає, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України).

Необхідною правовою підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох обов`язкових складових елементів, неправомірної дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Відсутність однієї із складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Вважає, що позивачами не доведено, а судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин норми ст. 1176 ЦК України, оскільки зазначені правовідносини не підпадають під жоден із випадків вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою цієї статті.

У спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові, тобто до спірних правовідносин не застосовується презумпція заподіяння моральної шкоди.

Покликається на те, що у межах кримінального провадження № 0000043, на підставі ухвали слідчого судді було проведено обшуки житлових приміщень за місцем проживання позивачів, у ході якого вилучено грошові кошти, однак скарг на дії співробітників органу досудового розслідування з приводу законності проведення слідчих дій від позивачів не надходило, такі дії у судовому порядку не оскаржувалися.

У подальшому, 11.10.2019 вилучені грошові кошти визнано речовими доказами у справі.

Покликається на передання коштів до відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Полтавській області для зарахування на депозитний розрахунковий рахунок листом № 1456/16-31-23-04 від 25.10.2019, а також передання на зберігання до банківського сховища листом ГУ ДФС у Полтавській області від 04.11.2019.

06.11.2019 до Київського районного суду м. Полтави подано клопотання про накладення арешту на грошові кошти, вилучені у ході обшуку.

Ухвалою слідчого судді від 12.11.2019 у задоволенні клопотання відмовлено, при цьому, 15.11.2019 на адресу слідчого управління надійшла ухвала від 06.11.2019 про задоволення скарги адвоката Фелоненка Г.М. щодо неповернення тимчасово вилученого майна та зобов`язання слідче управління повернути ОСОБА_1 грошові кошти, вилучені у ході проведення обшуку.

15.11.2019 кошти було повернуто позивачу.

Поряд з цим, ні ухвалою слідчого судді від 12.11.2019 про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на вилучені грошові кошти, ні ухвалою від 06.11.2019 про задоволення скарги щодо неповернення тимчасово вилученого майна, не установлено незаконності дій посадових осіб органу досудового розслідування під час проведення обшуку житла позивачів, вилучення у ході такого обшуку грошових коштів, визнання вилучених коштів речовими доказами та накладення на них арешту.

Покликаючись на судову практику зазначає, що дії працівників органу досудового розслідування щодо порядку вилучення грошових коштів неправомірними не визнавалися, грошові кошти повернуто позивачу у повному обсязі, у той же день, коли на адресу слідчого управління надійшла ухвала Київського районного суду від 06.11.2019.

Окремо зазначає, що суд цивільної юрисдикції не наділений повноваженнями щодо встановлення неефективності досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також інших порушень вимог КПК України.

Також зазначає, що скасування судом процесуальних рішень у кримінальному провадженні за скаргою позивача, є достатньою сатисфакцією.

Крім цього, за фактами викладеними у заявах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було проведено службове розслідування, однак порушень чинного законодавства у діях працівників органу досудового розслідування не встановлено.

Покликається на те, що при проведенні експертизи експерт встановлює зміни емоційного стану особи внаслідок певних подій, причинно-наслідковий зв`язок між подією та наслідком, однак позбавлений повноважень у рамках проведення психологічної експертизи встановлювати законність чи незаконність дій органу досудового розслідування у межах кримінального провадження.

Вважає, що позивачами не зазначено та суду не надано жодного доказу на підтвердження незаконності дій відповідачів та спричинення саме незаконними діями їм моральної шкоди.

Просить скасувати рішення Мостиського районного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року у частині задоволення позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині судове рішення залишити без змін. Стягнути на користь Полтавської обласної прокуратури судові витрати.

В апеляційній скарзі представник Головного управління ДПС у Полтавській області Роман А.В., зазначає, що управління було залучено судом першої інстанції у якості співвідповідача до участі у справі, при цьому відомості про співвідповідача, які зазначені в ухвалі про залучення до участі у справі, не відповідають дійсності.

Покликаючись на постанову Кабінету Міністрів України № 1200 від 18.12.2018 зазначає, що функції, що виконуються Державною податковою службою та Державною фіскальною службою були розмежовані.

При цьому, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 537 від 19.06.2019 вирішено утворити територіальні органи Державної податкової служби, згідно з додатком до якого входить Головне управління ДПС у Полтавській області ().

Згідно положення про Головне управління ДПС у Полтавській області, затвердженого наказом Державної податкової служби України від 12.07.2019 № 14, Головне управління ДПС у Полтавській області (1) є правонаступником усіх прав та обов`язків Головного управління ДФС у Полтавській області () у відповідних сферах діяльності.

05.08.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено відомості, що ГУ ДФС у Полтавській області () знаходиться в стані припинення в результаті реорганізації.

На даний час в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня інформація щодо припинення ГУ ДФС у Полтавській області.

Таким чином, на Державну податкову службу покладено здійснення функцій і повноважень з державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, тоді як на Державну фіскальну службу покладено здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, здійснення оперативно-розшукової, кримінально процесуальної та охоронної функції.

Отже, ГУ ДФС у Полтавській області реорганізовано шляхом приєднання до ГУ ДПС у Полтавській області, останнє є правонаступником прав та обов`язків реорганізованого ГУ ДФС у Полтавській області.

При цьому, постановою Кабінету мІністрів України № 510 від 12.05.2021 утворено Бюро економічної безпеки України.

В свою чергу, відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 № 893 вирішено ліквідувати, як юридичні особи публічного права, територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно із додатком, до якого входить Головне управління ДПС у Полтавській області (1). Надалі триває процес ліквідації цього органу, як юридичної особи публічного права.

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 № 893Державна податкова служба України наказом від 30.09.2020№ 529 утворила як відокремлені підрозділи Державної податкової служби територіальні органи за переліком згідно із додатком, до якого входить ГУ ДПС у Полтавській області (), яке не є юридичною особою, має статус відокремленого підрозділу.

У подальшому зазначає, що ГУ ДПС у Полтавській області () не є правонаступником ГУ ДФС у Полтавській області ().

Зазначає, що обставини які досліджувалися судом першої інстанції у даній справі безпосередньо пов`язані з виконанням функцій слідчого органу ДФС в рамках здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Покликаючись на норми матеріального рпава, які регулюють питання підстав відшкодування моральної шкоди, зазначає, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких вони могли зазнати у зв`язку з процесуальними діями ГУ ДПС у Полтавській області, що є правовими підставами для відшкодування моральної шкоди.

Посилання позивачів на ухвалу слідчого судді не має відношення до Головного управління ДПС у Полтавській області , а стосується виключно незаконності дій ГУ ДФС у Полтавській області.

Крім цього, у мотивувальній частині суд першої інстанції не зазначає про ГУ ДПС у Полтавській області, як фігуранта взаємовідносин з позивачами, що свідчить про відсутність порушення прав останніх відповідним управлінням, тому відшкодування моральної шкоди не може бути визначено як спосіб відновлення відповідних прав.

Просить скасувати рішення Мостиського районного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 150000,00 грн, в іншій частині залишити без змін.

08.12.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника Головного управління ДПС у Полтавській області Роман А.В. на апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури, у якому покликаючись на судову практику та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, просить скаргу задовольнити.

03.01.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника Головного управління ДПС у Полтавській області Роман А.В. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , у якому просить відмовити у задоволенні їх апеляційної скарги, а оскаржуване рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , необхідно залишити без задоволення, а апеляційні скарги Полтавської обласної прокуратури тапредставника Головного управління ДПС у Полтавській області Роман А.В. задовольнити частково, враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вилучені у позивачів у ході обшуку за їх місцем проживання, грошові кошти у відповідному розмірі, протягом більше як одного місяця, безпідставно не були повернуті його законному володільцю.

Врахувавши те, що ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 06.11.2019 скаргу ОСОБА_1 про неповернення тимчасово вилученого майна в порядку ст.303 КПК України задоволено та зобов`язано слідчого СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області Терещенка А.В. повернути позивачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 287044 доларів США, 221980 Євро, 7190 польських злотих і 36 000 грн., котрі було вилучено 10.10.2019 в ході обшуку в межах кримінального провадження №0000043, проведеного відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 03.10.2019 у справі № 552/5438/19, суд дійшов висновку, що наявні підстави, передбачені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на відшкодування шкоди, оскільки судовим рішенням встановлено незаконність процесуальних дій що обмежують чи порушують права та свободи громадян, зокрема, неповернення протягом тривалого часу тимчасово вилученого майна, без накладення на таке арешту.

Зокрема, відповідні обставини призвели до моральних страждань позивача ОСОБА_1 , зумовлених невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю постійного відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації, тощо.

Таким чином, вимушені зміни у житті позивача ОСОБА_1 перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з бездіяльністю посадових осіб відповідача ГУ ДФС України в Полтавській області, тому завдали йому моральної шкоди, право на відшкодування якої він має.

Визначаючи розмір моральної шкоди завданої позивачу ОСОБА_1 , суд врахував висновок експерта від 30.12.2021 № 9904, за результатами проведеного дослідження психологічного стану позивачів, згідно якого у ОСОБА_1 виявлено зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають повноцінному соціальному функціонуванню та психологічному благополуччю, які виникли внаслідок незаконних дій правоохоронних органів у ході проведення обшуку 10.10.2019 та внаслідок подальшого протиправного утримання та неповернення вилучених у їх житлі готівкових коштів в рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР за № 0000043 від 23.04.2019, ситуація пов`язана з протиправним утриманням та неповерненням вилучених готівкових коштів є психотравмуючою та знаходиться безпосередньо в причинно-наслідковому зв`язку з настанням страждань (моральної шкоди) для ОСОБА_1 , орієнтовний розмір грошової компенсація за завдані страждання становить 729 865,00 грн.

Так, суд взяв частково до уваги висновки експерта, зокрема в частині вирішення питання щодо завдання позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди, однак дійшов висновку, що розмір такої є завищеним.

Виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, суд зменшив заявлений позивачем ОСОБА_1 розмір моральної шкоди до 150 000 грн., який не може вважатися завищеним розміром відшкодування з врахування відповідних обставин.

Щодо позовних вимог позивачки ОСОБА_2 , в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 про відшкодування кожному з них моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн., то суд зазначив, що у позовній заяві останні не навели жодних конкретних обставин щодо дій або ж бездіяльності та прийняття незаконних рішень органом досудового розслідування, внаслідок яких, на їх думку, їм було завдано моральної шкоди, не довели самого факту спричинення їм моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою органу, яка завдала моральної шкоди, та її результатом, тому дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування - задоволенню не підлягають.

Крім цього, згідно висновку експерта від 30.12.2021 за № 9904 ситуація з протиправним утриманням та неповерненням вилучених коштів є психотравматичною лише для позивача ОСОБА_1 , для інших позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , - не є психотравматичною.

Також суд зазначив, що за даною категорією справ сторона позивача звільнена від сплати судового збору, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі необхідно віднести за рахунок Держави.

Зважаючи на те, що рішення Мостиського районного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року оскаржується як відповідачами так і позивачами, у частині відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів, слідуючи принципу диспозитивності та ст. 367 ЦПК України, законність та обґрунтованість такого перевіряє у повній мірі.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Разом із тим, відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

З матеріалі справи встановлено, що слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження №0000043, дані щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.04.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28,ч. 3 ст.212 КК України (т. 1 а.с. 59).

10.10.2019 за адресою місця проживання позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 АДРЕСА_1 , посадовими особами відділу розслідування кримінальних проваджень СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 03.10.2019, проведено обшук, під час якого вилучені речі, серед яких грошові кошти у вітчизняній та іноземних валютах, зокрема: 287044,00 доларів США, 221980,00 Євро, 7190,00 польські злоті та 36000,00 грн. (т. 1 а.с. 21-34).

Вилучені у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 грошові кошти, постановою слідчого від 11.10.2019 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000043.

Надалі, вказані грошові кошти передано до відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Полтавській області для зарахування на депозитний розрахунковий рахунок, а також передано на зберігання до банківського сховища листом ГУ ДФС у Полтавській області.

17.10.2019 адвокат Фелоненко Г.М. звернувся до Київського районного суду м.Полтави в інтересах позивача ОСОБА_1 із скаргою на неповернення тимчасово вилученого майна, а саме грошових коштів, вилучених в ході проведеного обшуку (т. 1 а.с. 54-58).

06.11.2019 слідчий суддя Київського районного суду м.Полтава задоволив скаргу (справа № 552/5438/19).

Зобов`язав слідчого СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області Терещенко Андрія Васильовича або іншу уповноважену особу повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 287044 доларів США, 221980 Євро, 7190 польських злотих і 36 000 грн., які було тимчасово вилучені 10.10.2019 в ході обшуку в межах кримінального провадження № 0000043 від 23.04.2019, проведеного відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 03.10.2019 по справі №552/5438/19 (т. 1 а.с. 60).

07.11.2019 представник ОСОБА_4 подав у СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області заяву про негайне виконання ухвали суду, у якій повідомив про ухвалу Київського районного суду м.Полтава від 06.11.2019 у спрві № 552/5438/19 (т. 1 а.с. 61).

Також, представник ОСОБА_4 подав у Територіальне управління ДБР у м. Полтаві заяву про вчинене кримінальне правопорушення в порядку ст. ст. 60, 214 КПК України (т. 1 а.с. 62).

Поряд з цим, 06.11.2019 начальник третього відділу РКП СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області майор податкової поліції Порощай Є.С. звернувся до Київського районного суду м.Полтави з клопотанням, яке погоджене з прокурором, про накладення арешту на майно (грошові кошти), вилучені в ході проведеного обшуку (т. 1 а.с. 70-74).

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 12.11.2019 відмовлено в задоволенні клопотання про накладення арешту (т. 1 а.с. 49-53).

15.11.2019 представниками ГУ ДФС у Полтавській області повернуто позивачу ОСОБА_1 за місцем його проживання грошові кошти, а саме: 287044 доларів США, 221980 Євро, 7190 польських злотих і 36 000 грн., вилучені в ході проведеного обшуку.

Звертаючись до суду із позовними вимогами позивачі обґрунтування зводять до того, що вилучені у них в ході обшуку за їх місцем проживання грошові кошти у відповідному розмірі, безпідставно, а саме протягом більш як одного місяця з 12.10.2019 по 15.11.2019 не були повернуті законному володільцю, такими діями, на їх погляд, їм заподіяно моральну шкоду, яку оцінюють у грошовій формі, еквівалент якої просять стягнути.

Колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статті 8, 55 Конституції України передбачають, що право на судовий захист належить до основних невідчужуваних прав і свобод людини.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

В свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодування шкода, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Таким чином, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України та статтею 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Дійсно, враховуючи наведені норми закону та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить переконання, що підстави для застосування відповідальності за шкодузгідно ч. 1 ст. 1176 ЦК України, відсутні, оскільки матеріали справи не містять належних доказів щодо наявності по відношенню до позивача обставин про які йдеться у диспозиції цієї статті, а відтак, можливості отриманням ним шкоди у зв`язку з цим.

В свою чергу, шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої (ніж передбачено в ч.ч. 1-5 цієї норми) незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підстава (ч. 6 ст. 1176 ЦК України).

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону № 266/94-ВР, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, відповідно до яких така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16 та є незмінною у судовій практиці (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, п. 37 у постанові від 18 грудня 2019 у справі № 688/2479/16-ц).

Так, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у випадку, передбаченому статтями 1173, 1174 ЦК України є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними, які довести повинен позивач. Шкода відшкодовується незалежно від вини. При цьому, заподіяння такої шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою органу державної влади має довести позивач.

Наведене узгоджується з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року, справа № 920/715/17 (провадження №12-199гс18).

У статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 цієї статті).

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів виходить з того, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Частинами першою - третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України у від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно із чинним законодавством моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Натомість, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи зміст та доводи апеляційних скарг учасників справи, встановленню та з`ясуванню підлягає наявність порушень прав позивачів та заподіяння такими моральниї шкоди останнім, розмір такої шкоди, а також суб`єктний склад зобов`язаних учасників справи та інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

З матеріалів справи беззаперечно вбачається, що позивач ОСОБА_1 є посадовою особою та обіймає посаду начальника сектору кадрового забезпечення у Яворівському ВП ГУ НП у Львівській області.

Враховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 дійсно підпадає під вимогу законодавства про декларування майна, коштів та фінансових зобов`язань, при цьому, питання встановлення розміру усіх активів позивача чи його сім`ї, законність походження таких не є предметом перевірки у даному судовому провадженні, тому будь яким доводам сторони позивача щодо відсутності розумного сумніву законності набуття ним коштів, колегія суддів не надає.

В свою чергу, беззаперечним є вилучення у позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посадовими особами відділу розслідування кримінальних проваджень СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області грошових коштів у вітчизняній та іноземних валютах, зокрема: 287044,00 доларів США, 221980,00 Євро, 7190,00 польські злоті та 36000,00 грн.

Зазначені кошти були вилучені 10.10.2019 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 03.10.2019 у межах досудового розслідування кримінального провадження № 0000043.

Неспростованим є і те, що відповідні кошти повернуті позивачу ОСОБА_1 лише 15.11.2019 представниками ГУ ДФС у Полтавській області.

Іншими словами, вилучені у сторони позивача у ході обшуку за їх місцем проживання, грошові кошти, у вищевказаному розмірі, дійсно протягом більше як одного місяця не були повернуті законному володільцю.

При цьому, в ухвалі Київського районного суду м. Полтави від 06.11.2019, яка набрала законної сили, встановлено, що грошові кошти ОСОБА_1 не були зазначені в ухвалі слідчого судді від 03.10.2019, а доказів того, що вилучені під час обшуку грошові кошти, одержані злочинним шляхом, слідчим не надано і у протоколі обшуку жодним чином це не підтверджується, тому такі належать до тимчасово вилученого майна, оскільки слідчий після проведення обшуку не звертався до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на грошові кошти, вилучені під час обшуку, відтак такі підлягають негайному поверненню особі, у якої їх було вилучено.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що позивач та його сім`я зазнала моральних страждань, які були пов`язані із самим процесом обшуку, його формою, у подальшому такі продовжувалися та накопичувалися у зв`язку з невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю постійного відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації, тощо.

Крім цього, вилучення усіх готівкових коштів, які перебували у володінні та розпорядженні позивача, беззаперечно поставило останнього та та його сім`ю у скрутну фінансову ситуацію.

Позивач був змушений докладати зусиль для їх відновлення та поновлення своїх порушених прав.

Зокрема, позивач ОСОБА_1 оскаржував бездіяльність органу досудового розслідування до суду і лише після цього, йому було повернуто вилучене майно під час проведеного обшуку.

Час та обставини, за яких кошти позивачу ОСОБА_1 були повернуті, не спростовані апеляційною скаргою Полтавської обласної прокуратури чи Головного управління ДПС у Полтавській області.

Таким чином, вимушені зміни у житті позивача ОСОБА_1 , внаслідок яких він відчував душевні страждання, погіршення емоційного стану, тощо перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з бездіяльністю посадових осіб відповідача ГУ ДФС України в Полтавській області, тому беззаперечно завдали йому моральної шкоди, відтак останній має право на відшкодування такої, що спростовує доводи апеляційних скарг Полтавської обласної прокуратури та Головного управління ДПС у Полтавській області у цій частині.

У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 641/2198/17 зроблено висновок про те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

При цьому, у спірних правовідносинах правовою підставою для відшкодування шкоди є доведена протиправна бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування, а не скасування чи аналіз відповідних процесуальних рішень.

Також, з матеріалів всправи вбачається, що з метою об`єктивного розгляду справи, суд першої інстанції призначав у даній справі судову психологічну експертизу на вирішення якої було поставлено такі питання:

1) Чи наявні у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають повноцінному соціальному функціонуванню та психологічному благополуччю і виникли внаслідок незаконних дій правоохоронних органів у ході проведення обшуку 10.10.2019 року та внаслідок подальшого протиправного утримання та неповернення вилучених у їх житлі готівкових коштів в рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР за №0000043 від 23.04.2019 року;

2) Чи є ситуація, пов`язана з проведенням обшуку 10.10.2019 року та внаслідок подальшого протиправного утримання та неповернення вилучених у ОСОБА_1 готівкових коштів в рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР за №0000043 від 23.04.2019 року для нього, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 психотравмуючою?

3) Якщо ситуація є психотравмуючою, то чи завдано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 страждань (моральної шкоди)?

4) Чи завдані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 страждання (моральна шкода), знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку проведенням обшуку 10.10.2019 року та внаслідок подальшого протиправного утримання та неповернення вилучених у ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР за №0000043 від 23.04.2019 року готівкових коштів?

5) Якщо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 завдані страждання (моральна шкода), який орієнтовний розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральну шкоду)?

Згідно із висновком експерта від 30.12.2021 № 9904 за результатами проведення судової психологічної експертизи у цивільному провадженні № 448/884/20, за результатами проведеного дослідження психологічного стану позивачів, в тому числі позивача ОСОБА_1 , в останніх виявлено зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають повноцінному соціальному функціонуванню та психологічному благополуччю, які виникли внаслідок незаконних дій правоохоронних органів у ході проведення обшуку 10.10.2019 та внаслідок (для ОСОБА_1 ) подальшого протиправного утримання та неповернення вилучених у їх житлі готівкових коштів в рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР за № 0000043 від 23.04.2019.

Ситуація пов`язана з проведенням обшуку 10.10.2019 длґя позивачів є психотравмуючою.

При цьому, сутуація пов`язана з протиправним утриманням та неповерненням вилучених готівкових коштів в рамках вищевказаного кримінального провадження є психотравмуючою лише для ОСОБА_1 .

Експертом встановлено завдання страждань позивачам, при цьому всатвнолено, що вказана ситуація безпосередньо знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням страждань (моральної шкоди) для ОСОБА_1 , у зв`язку з протиправним утриманням та неповерненням вилучених в рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР за №0000043 від 23.04.2019 готівкових коштів.

Орієнтувальний розмір для ОСОБА_1 грошової компенсація за завдані страждання становить 729 865,00 грн. (т. 2 а.с. 2-20).

Колегія суддів виходить з того, що моральна шкода, що завдана позивачу безпосередньо пов`язана з порушенням його прав, внаслідок чого він зазнав душевних страждань, має бути компенсована відповідним розміром відшкодування, достатнім для відновлення втраченої психологічної рівноваги, однак не повинна бути джерелом збагачення останнього за рахунок відповідача.

У контексті зазначеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що розмір моральної шкоди, який просять стягнути позивачі, як і розмір такої, що визначений висновком експерта, є значно завищений та належними доказами і обставинами справи не доведений.

Крім цього, слідуючи висновкам експерта, моральна шкода, у зв`язку з утриманням та неповерненням вилучених в рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР за №0000043 від 23.04.2019 готівкових коштів, а власне з цих підстав заявлено вимоги у даній справі, заподіяна лише ОСОБА_1 , тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відшкодування моральної шкоди, як грошовий еквівалент отриманих страждань, підлягає лише на корить позивача ОСОБА_1 .

Заперечуючи факт заподіяння позивачам моральних страждань, як наслідок підстав для стягнення моральної шкоди у грошовому виразі, відповідачі належних доказів такого не надали.

Як зазначалося вище та роз`яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 постанови).

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З врахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 з огляду на таке.

Обґрунтовуючи позов про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, ОСОБА_1 посилався на те, що моральна шкода завдана у зв`язку з утриманням та неповерненням вилучених в рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР за №0000043 від 23.04.2019 готівкових коштів.

Враховуючи встановлені судами обставини справи, особливості впливу події на позивача, виходячи із презумпції, що порушення прав людини з боку держави в особі її органів завжди викликає у людини негативні емоції, беручи до уваги психологічне напруження, розчарування та незручності, що були заподіяні ОСОБА_1 , виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає, що розмір відшкодування 50000,00 грн. буде достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру та не призведе до його безпідставного збагачення.

Крім цього, таке стягнення на користь батька та чоловіка інших позивачів становитиме достатньо справедливу сатисфакцію і для них, у контексті спірних правовідносин та відношення останніх до таких.

З огляду на зазначене, судове рішення у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні, відповідно апеляційна скарга Полтавської обласної прокуратури підлягає до часткового задоволення.

Наведене свідчить і про неспроможність доводів апеляційної скарги позивачів та достатню обґрунтованість висновків суду у цій частині.

В свою чергу, ст. 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача, що відповідає висновкам зазначеним у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, позивачі визначили відповідачами Головне управління ДФС України у Полтавській області, Державну казначейську службу України та Полтавську обласну прокуратуру.

Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 03.02.2022 задоволено клопотання позивача про залучення до участі в справі як співвідповідача Головне управління Державної податкової служби у Полтавській області.

Залучено до участі у справі №48/884/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області, Державної казначейської служби України та Прокуратури Полтавської області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду, в якості співвідповідача Головне управління Державної податкової служби у Полтавській області.

В ухвалі про залучення як співвідповідача Головне управління Державної податкової служби у Полтавській області не вказано дані про код ЄДРПОУ цієї юридичної особи, тому будь які доводи представника ОСОБА_5 з приводу того, що ГУ ДПС у Полтавській області () не є правонаступником ГУ ДФС у Полтавській області () є безпідставними.

При цьому, помилково зазначений код ЄДРПОУ юридичної особи в оскаржуваному рішенні може бути замінений внаслідок виправлення відповідної описки.

В свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 «Про утворення Державної податкової служби України (далі ДПС України) та Державної митної служби України» (зі змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року № 846) утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу України (далі ДФС України) шляхом поділу.

Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Разом з цим, згідно із даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ГУ ДФС у Полтавській області перебуває у стані припинення, однак запис про припинення на момент вирішення справи судом, відсутній.

В свою чергу, згідно із постановою від 19 червня 2019 року № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» Кабінет Міністрів України постановив:

1. Утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1; 2.

2. Реорганізувати деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2.

3. Установити, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби.

Встановлено, що на виконання пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань внесено запис про реєстрацію 31 липня 2019 року ГУ ДПС у Полтавській області.

На виконання пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року №537, з 05 серпня 2019 року розпочата процедура припинення ГУ ДФС у Полтавській області шляхом реорганізації.

В свою чергу, 30.09.2020 зареєстровано філію (інший відокремлений підрозділ) ГУ ДПС у Полтавській області.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід щодо переходу до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

25.03.2021 набув чинності Закон України від 28 січня 2021 року №1150-IX «Про Бюро економічної безпеки України» ( далі - Закон № 1150).

Бюро економічної безпеки України розпочинає свою діяльність не пізніше восьми місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1150 Бюро економічної безпеки України - це центральний орган виконавчої влади, на який покладаються завдання щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави

Відповідно до покладених завдань Бюро економічної безпеки України виконує правоохоронну, аналітичну, економічну, інформаційну та інші функції.

Законом № 1150 повноваження, пов`язані з забезпеченням запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що належить до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, передані Бюро економічної безпеки України.

Згідно Прикінцевих та Перехідних положень цього закону матеріали кримінального провадження, які на день початку діяльності Бюро економічної безпеки України перебувають в іншому органі досудового розслідування на стадії досудового розслідування, але відповідно до закону підслідні Бюро економічної безпеки України, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про початок діяльності Бюро економічної безпеки України передаються органом досудового розслідування відповідному прокурору у кримінальному провадженні для подальшого прийняття рішення у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Матеріали кримінального провадження, які перебувають в органах досудового розслідування, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, на стадії досудового розслідування, передаються відповідному прокурору у кримінальному провадженні для подальшої передачі до Бюро економічної безпеки України у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Підслідність кримінальних правопорушень детективам органів Бюро економічної безпеки України визначена ст. 216 КПК України.

Зокрема, до таких належать правопорушення передбачені ст. 212 КК України, щодо ухилення від сплати податків, зборів (обов`язкових платежів).

Як зазначалося вище, слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження №0000043 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28,ч. 3 ст. 212 КК України.

Таким чином, з часу початку створення, Територіальне управління БЕБ у Полтавській області є органом досудового розслідування, якому підслідне кримінальне провадження № 0000043.

Докази закриття кримінального провадження №0000043 у матеріалах справи відсутні.

На час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, кримінальне провадження №0000043 об`єднань з кримінальним провадженням № 0000311 та визначено підслідність такого за Кентральним апаратом Державного бюро розслідувань за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора.

Колегія суддів виходить з того, що спірні відносини у даній справі не стосуються фактичного переходу адміністративної компетенції (функцій) ДФС, при цьому встановлене публічне (компетенційне) правонаступництво між ГУ ДФС у Полтавській області та Територіальним управління БЕБ у Полтавській області має правове значення.

Так, відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Такі висновки викладені у пункті 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) також вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Таким чином, погоджуючись із висновком місцевого суду про необхідність стягення з Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, колегія суддів приходить переконання про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог до ГУ ДПС у Полтавській області, що свідчить про часткову підставність апеляційної скарги цього відповідача, необхідність скасування у цій частині оскаржуваного рішення з ухвленням нового по суті спору про відмову у задоволенні позовних вимог до ГУ ДПС у Полтавській області.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини у справі, дійшов помилкового висновку щодо зобов`язаних суб`єктів, що не має наслідокм відмови у задоволенні позову.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачі у даній категорії справ не є суб`єктами, які звільнені від сплати судових витрат (судового збору), тому висновок місцевого суду про віднесення витрат зі сплати судового збору за рахунок держави є теж безпідставним, що свідчить про необхідність вирішення питання стягнення судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

Поряд з цим, у зв`язку із положеннями ЗУ «Про судовий збір», які виключають необхідність сплати позивачем судового збору за вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади (п. 13 ч. 2 ст. 3 закону), судовий збір сплачений ГУ ДПС у Полтавській області за подання апеляційної скарги необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372 п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області задовольнити частково.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні таких вимог відмовити.

Апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року в частині стягнення з Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди 150 000,00 гривень змінити, зменшивши розмір стягнення відшкодування моральної шкоди до 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби України у Полтавській області та Полтавської обласної прокуратури у дохід держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції по 750 (сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок з кожного.

Компенсувати Головному управлінню Державної податкової служби у Полтавській області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір у розмірі 2250 грн. сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 травня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк