Справа № 199/8568/18
(2/199/22/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

11.10.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

за участю секретаря Свержевської В.О.,

представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцева Вікторія Миколаївна та Одинадцята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості та визнання права на спадкування за законом та за заповітом, визнання недійсними заповітів та відмови від спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , треті особи Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцева Вікторія Миколаївна та Одинадцята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості та визнання права на спадкування за законом та за заповітом, визнання недійсними заповітів та відмови від спадщини.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він із ОСОБА_5 із вересня 1989 року перебували у фактичних шлюбно-сімейних стосунках та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

ІЗ початку сумісного життя ОСОБА_3 із ОСОБА_5 ними було прийнято рішення про ведення спільного бюджету, який вони витрачали на потреби їх сім`ї.

За час перебування у фактичних шлюбно-сімейних стосунках ними був спільно придбаний легковий автомобіль та мікроавтобус із використанням для пасажирських перевезень і заробітку грошових коштів, для потреб сім`ї.

У період їх спільного проживання, ОСОБА_5 разом із дочкою ОСОБА_6 здійснили приватизацію кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 14.03.1995 року, зареєстрованим Дніпропетровським МБТІ за №41п-97.

ОСОБА_3 разом із ОСОБА_5 здійснювали ремонт у вказаній квартирі, у якій продовжити мешкати разом, а також доглядали за будинком та земельною ділянкою матері ОСОБА_5 - ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 , де на земельній ділянці збудували гараж.

Влітку 2016 року ОСОБА_5 тяжко захворіла та була прикута до ліжка, у зв`язку з чим позивач ОСОБА_3 здійснювався за нею постійний догляд.

У той час коли ОСОБА_5 знаходилась у тяжкому стані, до неї у довіру увійшла відповідач ОСОБА_8 , яка запропонувала свою допомогу у лікуванні, втім жодних дій, направлених на організацію медичного лікування так і не здійснила, взявши за це відповідні кошти.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, про що 08.01.2016 року складено відповідний запис за №39 та видано свідоцтво про смерть НОМЕР_1 .

Позивач ОСОБА_3 за власні кошти здійснив поховання своєї цивільної дружини.

Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, а саме частина квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 та її доньці ОСОБА_6 , на праві приватної спільної часткової власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 березня 1995 року.

У зв`язку із домовленістю між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (донькою ОСОБА_5 ), вона склала на корить ОСОБА_3 заповіт, зареєстрований в реєстрі за №15 від 11.01.2016 року. Також, ОСОБА_6 надала на ім`я позивача довіреність за №14 від 11.01.2016 року.

Також, ОСОБА_3 та донька ОСОБА_5 домовились, що у зв`язку із наявністю у ОСОБА_6 тяжкого захворювання, нею буде проданий будинок бабусі ОСОБА_7 , а грошові кошти від його продажу будуть використані на оплату її лікування та на потреби Київського Свято-Флорівського жіночого монастиря, у якому ОСОБА_5 перебувала насельницею, що підтверджується довідкою №13 від 24.02.2016 року.

02.07.2016 року позивач звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина та 27.01.2017 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

У березні 2017 року ОСОБА_3 стало відомо, що ОСОБА_6 склала заповіт на корить відповідача ОСОБА_4 , яка, на думку позивача, шахрайським шляхом ввійшла у довіру до ОСОБА_6 , яка на той час перебувала у монастирі, та змусила її скласти на своє ім`я довіреність із правом продажу житлового будинку із господарчими будівлями по АДРЕСА_2 , а в серпні 2016 року оформити два заповіти, а саме: від 05.08.2016 року, посвідчений державним нотаріусом 11 -ї київської держнотконтори, реєстровий номер 4-177, та від 12.08.2016 року, посвідчений тим же державним нотаріусом 11-ої київської держнотконтори, реєстровий номер 4-185.

08.04. 2017 року відповідач ОСОБА_4 подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу заяву про прийняття спадщини.

Також, відповідачка 06.08.2017 року подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 на будинок по АДРЕСА_2 .

06.08.2016 року ОСОБА_4 подала до Четвертої дніпровської держнотконтори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 .

Посилаючись на вказані обставини, із урахуванням заяви про доповнення позовних вимог, позивач просив суд:

-встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період із вересня 1989 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 дня смерті спадкодавця, за адресою: АДРЕСА_3 ;

-визнати недійсною відмову ОСОБА_3 від спадщини від 02.08.2016 року, подану Четвертій Дніпровській державній нотаріальній конторі;

-змінити черговість одержання права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , надавши ОСОБА_3 право на спадкування за законом у першій черзі поряд із спадкоємцями цієї черги;

-визнати за ОСОБА_3 право на спадкування кв. АДРЕСА_1 , як спадкоємця четвертої черги за законом, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та за заповітом ОСОБА_6 від 11.01.2016 року, визнати недійсними заповіти ОСОБА_6 від 05.08.2016 та від 12.08.2016 року.

Представник відповідача ОСОБА_9 надав до суду відзив, у якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано до суду жодного доказу того, що на момент посвідчення заповітів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були недієздатні чи не могли розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.. Крім цього, позивачем не обґрунтовано чим саме порушуються його права вчиненими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 правочинами (заповітами).

Також, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів його спільного проживання із ОСОБА_5 , а саме: ведення спільного господарства, понесення затрат на ті чи інші цілі, доказів систематичного спільного відпочинку, спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, тощо.

Тому, враховуючи вищевикладене, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 просив задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Представник відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на заперечення, викладені у позові.

Треті особи у судове засідання не з`явилися, про день та час судового засідання повідомлялись належним чином.

Також у судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ..

Заслухавши представника позивача та відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.12.2015 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В., зареєстрований в реєстрі за №5-1038, яким заповіла своїй донці ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , все належне їй майно після її смерті (т.2, а.с.6).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №39 (т.2 а.с.5).

Після смерті ОСОБА_5 у Четвертій дніпровський державній нотаріальній конторі 06.04.2016 року відкрита спадкова справа №302/2016.

06.04.2016 року ОСОБА_6 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, після смерті матері ОСОБА_5 (т.2 а.с.4).

02.07.2016 року ОСОБА_3 надав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (т.2,а.с.14).

02.08.2016 року ОСОБА_3 надав до Четвертої дніпровський державної нотаріальної контори власноруч складено заяву про відмову від спадщини (т.2, а.с.21).

06.08.2016 року ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою 17.02.2016 року, від імені ОСОБА_6 , подала до Четвертої дніпровської нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка складається із: житлового будинку з господарчими будівлями спорудами АДРЕСА_2 (т.1,а.с.22).

06.08.2016 року державним нотаріусом Четвертої дніпровської нотаріальної контори Циганко О.В. видано ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок із господарчими будівлями спорудами АДРЕСА_2 (т.2, а.с.87 зворот.).

ОСОБА_3 державним нотаріусом Четвертої дніпровської нотаріальної контори Циганко О.В. направлено листа від 24.11.2016 року за №4300/02-14, у якому повідомлено, що на теперішній час єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є її донька ОСОБА_6 , якій 06.08.2016 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (т.2, а.с.117).

Позивач, звертаючись до суду із позовною вимогою про зміну черговості одержання права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , надавши ОСОБА_3 право на спадкування за законом у першій черзі поряд із спадкоємцями цієї черги, зазначив, що із довідки від 18.11.2015 року №6833 та довідки про причину смерті, вбачається, що ОСОБА_5 , перебувала у безпорадному стані, оскільки вона мала онкологічне захворювання та потребувала стороннього догляду, допомоги й піклування. Тому, на думку позивача, наявні всі підстави для одержання ним права на спадкування разом зі спадкоємцем першої черги за законом після її смерті, оскільки позивач та ОСОБА_5 спільно проживали однієї сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, та вели спільне господарство, починаючи з 1989 року і до моменту смерті ОСОБА_5 ..

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

За змістом ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 6 КпШС України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Релігійний обряд шлюбу, так само, як і інші релігійні обряди, не має правового значення і є особистою справою громадян.

Згідно із пунктом 1 розділу VII "Прикінцеві положення " СК України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права і обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України, у тому числі й частини першої статті 74 цього Кодексу.

Згідно із положеннями п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

За змістом ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із вимогами ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У силу ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. N 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень Книги 6 ЦК України свідчить про те, що підставами для задоволення позову про зміну черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність таких юридичних фактів, встановлених у судовому порядку:

1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами тощо);

2) матеріальне забезпечення спадкодавця;

3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріальне вираження, зокрема - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири тощо;

4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3;

5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин, про це зазначив Верховний Суд у постановах: від 01 червня 2020 року в справі N 431/5445/19 (провадження N 61-6789св20),02 грудня 2020 року в справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 01 березня 2021 року в справі № 233/5990/18 (провадження № 61-19232св19), від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/14 (провадження № 61-14159св19), від 25 березня 2021 року в справі № 195/707/19-ц (провадження № 61-16935св20), від 22 квітня 2021 року в справі № 331/6453/18 (провадження № 61-380св21)).

Як вбачається із судової практики, Верховний суд вдавався до витлумачення поняття «безпорадний стан», яке міститься уст. 1259 ЦК України та зазначав що під ним слід розуміти такий стан особи, у якому ця особа не може самостійно забезпечити свої життєві потреби, потребує стороннього догляду, допомоги, піклування (ВС/КЦС у справі N 200/21452/15-ц від 17 жовтня 2018 р.). У іншій подібній справі Верховний суд зазначав що безпорадний стан спадкодавця, то це такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом (постанова від 30.05.2019 у справі N 346/1178/17).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано копію комп`ютерної томографії органів грудної порожнини ОСОБА_5 від 18.11.2015 року за №6833 (т.1, а.с.23) та копію довідки про причину смерті ОСОБА_5 , відповідно до якої причиною смерті є: хронічне порушення кровообігу ІІІ, генеральований та неуточненений атеросклероз, що не свідчить безсумнівно про перебування спадкодавця саме у безпорадному стані, тоді як з огляду на предмет спору - зміну черговості одержання права на спадок - безпорадний стан спадкодавця повинен був довести належними та допустимими доказами саме позивач.

При цьому, лише пояснень позивача та свідків за відсутності належних медичних документів, недостатньо для доведення безпорадного стану спадкодавця та необхідності стороннього нагляду за ним.

Питання необхідності стороннього нагляду, догляду чи допомоги не виносилось на розгляд ні медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) та лікарсько-консультативної комісії (ЛКК) за життя хворої, не ставилось питання і про проведення судово-медичної посмертної експертизи з цього питання. Між тим, визначення міри втрати здоров`я, ступеня обмеження життєдіяльності особи, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності проводиться саме медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) та Лікарсько-консультативною комісією (ЛКК).

Таким чином, позивачем не доведено, що ОСОБА_5 не мала змоги самостійно забезпечити свої життєві потреби, потребувала стороннього догляду, допомоги чи піклування.

Також спадкоємець за законом може вимагати у суді права на спадкування у тому разі, якщо він не лише опікувався над спадкодавцем, а й матеріально забезпечував та надавав іншу допомогу, тобто вчиняв дії, значно ширші за своїм змістом, ніж «утримання».

Під поняттям «опікування» слід розуміти надання звичайних фактичних послуг особі, яка перебуває в безпорадному стані і потребує сторонньої допомоги: приготування їжі, прибирання квартири, прання білизни тощо.

Вираз «матеріально забезпечувала» в контексті ст. 1259 ЦК України слід розуміти як надання матеріальної допомоги, що була основним засобом до існування, оплату комунальних послуг, ліків, придбання необхідних особистих речей для хворого тощо.

Утім, матеріали справи не містять жодного належного та достатнього доказу на підтвердження доводів позивача щодо понесення останньою матеріальних витрат на купівлю ліків, продуктів харчування та інших потреб померлої.

У той час, судом встановлено, що 23.12.2015 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В., зареєстрований в реєстрі за №5-1038, яким заповіла своїй донці ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , все належне їй майно після її смерті (т.2, а.с.6).

Вказаний заповіт є чинним та позивачем не оскаржувався.

Таким чином, оскільки спадкування здійснювалося за заповітом, тому відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги щодо зміни черговості одержання права на спадщину після ОСОБА_5 .

Стосовно позовної вимоги про визнання недійсною відмову ОСОБА_3 від спадщини від 02.08.2016 року, подану Четвертій Дніпровській державній нотаріальній конторі, суд вважає зазначити наступне.

Позивач в обґрунтування вказаної вимоги посилався на те, що він є юридично необізнаною людиною, заяву про відмову стосовно спадщини написав під диктовку державного нотаріуса Циганко О.В., не усвідомлюючи зміст і суть відмови, маючи на увазі тільки спадщину по АДРЕСА_2 . Зазначена відмова від спадщини не відповідає його дійсним намірам і фактичному вирішенню спадкодавця, з яким були інші договірні відносини стосовно оформлення спадщини квартири АДРЕСА_1 .

З огляду на сукупність вищевикладених обставин, позивач вважає себе обманутим під час подання ним відмови від спадщини та вважає відмову такою, що підлягає скасуванню.

Визнання правочину (заяви про відмову від спадщини) недійсним з тих підстав, що особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, вчинила правочин під впливом обману, потребує встановлення абсолютно інших фактичних обставин, застосуванню інших норм права.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статті 229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.

Зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому особою, на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання заяви про відмову від спадщини недійсною на підставі статті 229 ЦК України.

Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.

Позивачем у позові не зазначено обставин щодо складення заяви про відмову від спадщини під впливом обману та на виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, процесуального обов`язку щодо подання доказів та доведеності перед судом їх переконливості, не надано суду належних і допустимих доказів того, що заява позивачем про відмову від прийняття спадщини була складена ним внаслідок помилки щодо природи вказаного правочину.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі N 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях нотаріуса, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману, повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем не зазначено обставин, щодо яких під час складання заяви про відмову від спадщини позивача було третіми особами введено в оману, та не надано належних та допустимих доказів того, що мав місце обман, що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

З огляду на викладене позов у цій частині грунтується на припущенннях, підстави для задоволення цієї позовної вимоги відсутні.

У той час, на думку суду, під час розгляду справи знайшов своє підтвердження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період із вересня 1989 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 дня смерті спадкодавця, за адресою: АДРЕСА_3 .

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.99 р. за N 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну "член сім`ї") визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя.

Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства.

Отже, сім`ю складають особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство, мають взаємні права та обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи, та не спростовано відповідачем, сторони, починаючи з 1989 року перебували у відносинах, що притаманні подружжю, вели спільне господарство, формували спільний бюджет, планували спільний побут та здійснювали заходи щодо його втілення, свої відносини відкрито демонстрували перед сторонніми особами, а саме: спільну працю, відпочинок, проживання однією сім`єю, на підтвердження чого позивачем було надано суду фотокартки. Вказані обставини підтверджені свідками.

Правова позиція щодо належності і допустимості таких доказів як фотокартки, викладена в Постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, згідно якої, численні світлини, на яких зафіксовані події у колі сім`ї та спільний відпочинок, у сукупності з іншими доказами, підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу з яким пов`язані юридично значимі наслідки.

На підтвердження спільного ведення господарства позивач надав банківські квитанції про оплату телекомунікаційних послуг, за адресою АДРЕСА_3 , що згідно із висновками постанови Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі №552/5693/18 є належними доказами спільного ведення господарства.

Згідно із довідкою, виданою головою правління ОСББ «Калинова 76» Трясак Л.А., ОСОБА_3 фактично проживав за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с.30).

Крім цього, позивачем надано копію довіреності, відповідно до якої ОСОБА_5 довірили ОСОБА_3 вчиняти юридичні дії відносно належного їй автомобіля, вказана довіреність була посвідчена 18.12.2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І. (т.1, а.с.57).

Також, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтвердили суду, що між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_5 існували усталені сімейні стосунки, притаманні подружжю, оскільки вони з 1989 року проживали разом, як чоловік та дружина, мали спільні права та обов`язки, спільно займалися справою пов`язаною із пасажирськими перевезення, оскільки мали у спільній власності автомобілі.

Стосовно позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 право на спадкування кв. АДРЕСА_1 , як спадкоємця четвертої черги за законом, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та за заповітом ОСОБА_6 від 11.01.2016 року, визнання недійсними заповітів ОСОБА_6 від 05.08.2016 та від 12.08.2016 року, суд вважає зазначити наступне.

11.01.2016 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М., зареєстрований в реєстрі за №15, яким заповіла ОСОБА_16 належну їй квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.34).

05.08.2016 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В., зареєстрований в реєстрі за №4-177, яким заповіла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , все належне їй майно після її смерті. Заповіт складено за допомогою технічних засобів зі слів заповідача і підписано заповідачем у двох примірниках, прочитаний заповідачем вголос та підписаний нею (т.1, а.с.38).

У зв`язку із помилкою у зазначенні по батькові, 12.08.2016 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В., зареєстрований в реєстрі за №4-185, яким заповіла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , все належне їй майно після її смерті. Заповіт складено за допомогою технічних засобів зі слів заповідача і підписано заповідачем у двох примірниках, прочитаний заповідачем вголос та підписаний нею (т.1, а.с.39).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, повторно виданим Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №16655 (т.1, а.с.40).

ОСОБА_3 27.01.2017 року складено заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 , вказана заява була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М., реєстровий №96.

08.04.2017 року ОСОБА_4 надала державному нотаріусу Четвертої дніпропетровської нотаріальної контори Циганко О.В. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 (т.1, а.с.43).

11.09.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із:

Квартири, загальною площею 62,3 кв.м, у тому числі житловою 42,7 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , з яких

- 1/2 частка належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 березня 1995 року Управлінням житлового господарств Виконкому Дніпропетровської міської Ради народних депутатів, зареєстрованого У Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу №41п за реєстровим №97;

та 1/2 частка належала на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 березня 1995 року Управлінням житлового господарства Виконкому Дніпропетровської міської Ради народних депутатів, зареєстрованого у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу №41п за реєстровим №97, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_7 , спадкоємцем якої була і дочка - ОСОБА_6 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав (т.2, а.с.170).

Також, 11.09.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами номер АДРЕСА_2 , який належав спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 06 серпня 2016 року Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №5-427, право власності на який зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 серпня 2016 року за номером: 15828431, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, про що надано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна за №65474293 (т.2, а.с.147).

25.04.2018 року ОСОБА_4 згідно із договором купівлі продажу, посвідченим державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської нотаріальної контори Циганко О.В., продала квартиру АДРЕСА_1 (т.2, а.с.171).

Так, статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі ст. ст. 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно із положеннями ч.ч. 1,2,3,4 ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із вимогами ч.ч. 1 та 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251,1252 цього Кодексу. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (ст. 1251 ЦК України).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у ч. 3ст. 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до змісту наведених норм, дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Позивач, як на підставу для визнання недійсними заповітів, складених 05.08.2016 та 12.08.2016 ОСОБА_6 , посилався на положення ст. 231 ЦК України, оскільки, на його думку, волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним, не відповідало його внутрішній волі та вчинене під психічним тиском ОСОБА_4 ..

Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Під насильством розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Для визнання правочину недійсним підлягають доведенню наступні обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі №342/139/16-ц.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим, суду не надано належних та допустимих доказів для доведення наявності підстав, передбачених ст.ст. 203,215,231 ЦК України, з якими закон пов`язує недійсність правочину, вчиненого під впливом насильства, зокрема, факту застосування фізичного або психологічного тиску на заповідача ОСОБА_6 з боку відповідача ОСОБА_4 чи інших осіб, відсутності бажання заповідача щодо укладення правочину, наявності причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і укладенням заповіту, а також відсутності волевиявлення заповідача щодо укладення заповіту.

Посилаючись на вказані обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували обставини, зазначені у позові, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсними заповітів, а тому у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи, що суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання заповітів недійсними, а позовні вимоги про визнання за ОСОБА_3 право на спадкування кв. АДРЕСА_1 , як спадкоємця четвертої черги за законом, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та за заповітом ОСОБА_6 від 11.01.2016 року, є взаємопов`язаними та похідними від вимоги про визнання заповітів недійсними, - у цій частині позову також слід відмовити.

Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим із відповідача ОСОБА_4 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 352,40 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 1216-1218, 1220, 1223, 1233, 1234, 1235, 1254, 1257, 1268, 1270 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 11, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцева Вікторія Миколаївна та Одинадцята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості та визнання права на спадкування за законом та за заповітом, визнання недійсними заповітів та відмови від спадщини, - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період із вересня 1989 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 дня смерті спадкодавця, за адресою: АДРЕСА_3 .

В іншій частині позову, - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 на корить ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 352 (триста п`ятдесят дві) гривні 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя