Головуючий у І інстанції Потабенко Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Обухівської міської ради Київської області, третя особа: ОСОБА_5 , про визнання незаконним рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , Обухівської міської ради Київської області, третя особа - ОСОБА_5 , про визнання незаконним рішення Обухівської міської ради від 29 червня 2006 року № 21-2 «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» у частині передання у власність ОСОБА_6 земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_6 .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 28 липня 1998 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради № 495 його матері ОСОБА_5 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

22 грудня 1998 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області №799 відповідачу ОСОБА_6 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Отримавши рішення про передачу у власність земельної ділянки, матір позивача разом з усією родиною почала її обробляти.

У грудні 2005 року матір позивача подала заяву до Обухівської міської ради Київської області про відмову від земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 на користь сина, позивача по справі ОСОБА_1 , після чого він звернувся до Обухівської міської ради із заявою про надання йому цієї земельної ділянки.

22 грудня 2005 року рішенням Обухівської міської ради Київської області №278 позивачу було надано дозвіл на виготовлення проекту відведення на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, даним рішенням позивач був зобов`язаний виготовлену документацію погодити з відповідними службами.

На підставі рішення відповідача позивач звернувся до відповідної організації для виготовлення технічної документації з виготовлення державного акту на право приватної власності на земельну ділянку.

Разом з тим, у середині 2017 року позивач дізнався, що відповідач ОСОБА_6 приватизувала земельну ділянку, якою з 1998 року користувалась його мати ОСОБА_5 . Підставою для цього стало рішення Обухівської міської ради від 29 червня 2006 року № 21-2. У даному рішенні площа наданої відповідачу земельної ділянки перевищила площу земельної ділянки, яку їй надано попереднім рішенням міської ради від 22 грудня 1998 року. Така зміна площі, на думку позивача, відбулася саме за рахунок включення до складу земельної ділянки відповідача його земельної ділянки.

На думку позивача, ОСОБА_6 неправомірно набула право власності на земельну ділянку, оскільки Обухівська міська рада передала їйу власність земельну ділянку, яка фактично належить йому. При цьому,земельна ділянка не вилучалася з його користування у порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

З урахуванням наведеного,з метою захисту своїх прав ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом та просив про його задоволення з вищенаведених підстав.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської областівід 16 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним рішення Обухівської міської ради Київської області

від 29 червня 2006 року № 21-2 «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» в частині передання у власність ОСОБА_6 земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_6 відносно земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У грудні 2020 рокуособою, яка не брала участі у розгляді справи, ОСОБА_7 в особі представника -адвоката Даценко Т.М. на вищевказане заочне рішення було подано апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - адвоката Даценко Т.М., задоволено.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 січня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , Обухівської міської ради Київської області, третя особа - ОСОБА_5 , про визнання незаконним рішення міської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 сплачений судовий збір у розмірі 1 920,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кулініченка Г.В.,задоволено.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 січня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

20 липня 2022 року судом постановлено ухвалу про залучення до участі у справів якості відповідача ОСОБА_8

28 вересня 2022 року судом постановлено ухвалу про залучення до участі у справі правонаступників відповідачаОСОБА_6 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 судові витрати по 320,00 грн. на кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Кондратова М.І. подав на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилається на те, що суд, діючи необ`єктивно та упереджено, без будь-якого дотримання норм матеріального та процесуального права і будь-яких підстав для цього, у відсутність усіх сторін та учасників судового розгляду, провів судове засідання 31.10.2022 року та постановив ухвалу, якою закрив підготовче провадження у справі, під час повітряної тривоги.

І в подальшому саме з посиланням на це відмовив позивачу у задоволенні усіх його заяв та клопотань.

Вказане свідчить про очевидну упередженість суду. З приводу цього суду був заявлений відвід, який є цілком підставним та обґрунтованим, проте відхилений судом без будь-якого належного мотивування.

Суд не виконав вимоги цивільного процесуального законодавства, не перевірив всебічно та у спосіб, передбачений процесуальним законом обставини та докази, які надавалися сторонами в обґрунтування їх вимог та вирішив справу з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначені порушення у їх сукупності призвели до прийняття судом незаконного та необґрунтованого рішення.

На думку скаржника, справа незаконно була розглянута судом 31.10.2022 року та питання щодо закриття підготовчого провадження у справі було вирішено судом без участі позивача та усіх іншихсторін та учасників судового розгляду.

В суді представником позивача окремо зверталася увага на те, що 31 жовтня 2022 року з 07-00 ранку, тобто в день та час проведення вказаного судового засідання, по всій території України була оголошена повітряна тривога, яка тривала до 12-20 год. 31.10.2022 року, тобто була і під час проведення судом вказаного судового засідання, яке було призначене судом 31.10.2022 року на 10-00, і яке було неправомірно проведене судом. Суд не мав права розглядати та вирішувати справу під час повітряної тривоги, оскільки наявність повітряної тривоги та відповідно і загрози життю безумовно є поважною причиною та заслуговувала на увагу суду та її врахування.

Таким чином, передчасним є вирішення судом питання закриття підготовчого провадження у судовому засіданні 31.10.2022 р. за відсутності представників сторін, які не мали можливості з`явитися у судове засідання з поважних причин через оголошення сигналу "повітряна тривога". Суд діяв поспіхом, упереджено та необ`єктивно і ним було прямо порушенонорми процесуального права, які є підставою для обов`язкового скасування апеляційнимсудом судового рішення.

Також апелянт у скарзі посилається на те, що місцевим судом не були виконані вказівки касаційного суду щодо з`ясування усіх дійсних обставин справи та вирішення справи з урахуванням цих обставин. Всупереч цьому суд в ухвалі про закриття підготовчого провадження помилково вказує та посилається на те, що ним були проведені дії, передбачені нормами ст. 197 ЦПК України.

Апелянт у скарзі також зазначає, що суд не надав належної правової оцінки усім дійсним обставинам справи та не виконав вказівок касаційного суду, не проаналізував належним чином порушення порядку надання у власність відповідачу ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,10 га оспорюваним рішенням Обухівської міської ради від 29 червня 2006 року та не звернув уваги на існування рішення, прийнятого 22 грудня 1996 року щодо надання ОСОБА_6 у власність земельної ділянки площею 0,06 га. Ці обставини свідчать про те, що ОСОБА_6 було надано у власність 0,16 га за одним і тим самим цільовим призначенням, що є незаконним. Таким чином, відповідачі порушили порядок надання земельних ділянок у межах норм безоплатної приватизації і такі дії та рішення відповідачів суперечать статті 50 Закону України «Про землеустрій».

Надані позивачем докази відповідають стандарту доказування "вірогідності доказів" і свідчать про більшу вірогідність доказів, наданих позивачем ніж відповідачами. Відповідач-1 взагалі ухилився від надання будь-яких доказів проти вимог та доводів позивача. Навіть за ухвалою суду ним не було надано і в справі не існує будь-якого рішення Обухівської міської ради Київської області про затвердження технічної документації ОСОБА_6 , яке має передувати прийняттю спірного рішення і без чого передання їй земельної ділянки у власність є незаконним, чому представник позивача просив надати належну правову оцінку. Однак суд повністю ухилився від цього та в оскаржуваному рішенні про це немає жодної згадки.

Зазначене підтверджує необґрунтованість оскаржуваного рішення та наявність підстав для його скасування.

Також, судом не враховано і не застосовано інші норми матеріального права, які підлягали до застосування, зокрема норма ст. 228 ЦК України, на яку посилався позивач, яка встановлює правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Крім цього, позивач у скарзі вказує на порушення судом принципу рівноправності та змагальності сторін, принципу офіційного з`ясування обставин справи, відповідно до якого суд у разі необхідності має запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити обставини, а також надати суду додаткові докази.

Позивач мав право та бажав доповнити чи пояснити обставини, а також надати суду додаткові докази на підтвердження його вимог. Вказаного права та такої можливості позивач був неправомірно позбавлений, оскільки суд відмовив у задоволенні усіх його клопотань та ухилився від дотримання принципу офіційного з`ясування обставин справи.

Всупереч приписам ст. 214 ЦПК України жодної правової оцінки доводам, аргументам та доказам, наданим позивачем, в оскаржуваному рішенні не міститься. Також жодного спростування доводів позивача оскаржуване рішення не містить. Не містить воно й жодного мотивування, чому суд не приймає та/або відхиляє зазначені доводи, що є порушенням приписів процесуального закону.

На думку апелянта, за таких обставин вбачається, що ухвалене судом рішення дійсно не відповідає та суперечить як нормам матеріального, так і нормам процесуального права, та відповідно не може залишитися в силі, оскільки судом не застосовано зазначені вище норми та не встановлено обставини, які визначені законом, як такі, що мають бути встановлені під час розгляду справи в обов`язковому порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник відповідача ОСОБА_8 - адвокат Щетінін М.Ю. просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кондратов М.І. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_8 - адвокат Щетінін М.Ю. в апеляційному суді просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 28 липня 1998 року на підставі рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області №495 матері позивача ОСОБА_5 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 (том 1, а.с.10).

Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради № 799 від 22 грудня 1998 року передано у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку, площею 0,06 га в АДРЕСА_2 (том 1, а.с.14).

Рішенням Обухівської міської ради № 21-2 від 29 червня 2006 року у приватну власність ОСОБА_6 передана земельна ділянка, загальною площею 0,130 га, в АДРЕСА_2 .

Рішенням Обухівської міської ради № 278-28 від 22 грудня 2005 року надано дозвіл на виготовлення проекту відведення ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,10 га в АДРЕСА_2 для передачі у приватну власність для обслуговування жилого будинку (том 1, а.с.11).

24 січня 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, предметом якого є земельна ділянка, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:074:0051, що розташована у АДРЕСА_2 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно(том 1, а.с.86-89).

Крім того, 26 січня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування земельної ділянки, що розташована уАДРЕСА_2 , загальною площею 0,0296 га, з кадастровим номером :01:074:0052. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (том 1, а.с.90-93).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92«Про приватизацію земельних ділянок».

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до статті 125 ЗК України 2001 року право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України, редакція якої діяла на час прийняття рішення про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки позивачу, таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем суду не було надано доказів реєстрації права власності його матері ОСОБА_5 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , яка була передана їй у приватну власність рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради № 495 від 28 липня 1998 року, тадоказів визначеннямеж цієї земельної ділянки.

Також, матеріали справи не містять належних доказів набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , отримання нимДержавного акту на земельну ділянку тадоказів державноїреєстрації права власності на спірну земельну ділянку.Більш того, після отримання рішення Обухівської міської ради № 278-28 від 22 грудня 2005 року про надання йому дозволу на виготовлення проекту відведення на земельну ділянку, площею 0,10 га в АДРЕСА_2 для передачі у приватну власність для обслуговування жилого будинку, ОСОБА_1 такий проект не замовив і доказів його виготовлення матеріали справи не містять.

Слід зазначити, що в позовній заяві та доданих до неї матеріалах позивачем не обґрунтовано, яким чином оформлення ОСОБА_6 права власності на земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , які на даний час належать відповідачу ОСОБА_8 , порушують право на виготовлення проекту відведення та оформлення в подальшому права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, яка знаходиться за іншою адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, як зазначено вище, право на виготовлення проекту відведення позивачем ОСОБА_1 реалізовано не було і відповідний проект за його замовленням не виготовлявся.

Згідно з ч.ч.1, 2,3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч.ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Оскільки позивачем суду не надано належних, допустимих та достовірних доказів, достатніх для висновку про те, що надання ОСОБА_6 у власність у 2006 році земельної ділянки будь-яким чином порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні його вимог про визнання незаконним рішення міської ради про передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки та визнання недійсним виданого на її ім`я державного акту на право власності на земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, в частині закриття підготовчого провадження за відсутності сторін під час оголошення повітряної тривоги та в частині незадоволення заяви про відвід судді, колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані, виходячи з наступного.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Частина 3 ст. 376 ЦПК України встановлює виключний перелік випадків порушення судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Колегія суддів наголошує, що така підстава, як закінчення підготовчого провадження за відсутності сторін, не є тотожною розгляду справи судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, оскільки позивач був обізнаний про судові засідання в справі та приймав у них участь через представників. Крім того, провадження у справі було відкрите ще 27 жовтня 2017 року (том 1, а.с.25), а згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

При цьому, слід зазначити, що після перегляду справи Верховним Судом та передачі її матеріалів до суду першої інстанції на новий розгляд, Обухівський районний суд Київської області прийняв справу у своє провадження ухвалою від 27 січня 2022 року (том 2, а.с.112-113) і закрив підготовче провадження ухвалою від 31 жовтня 2022 року (том 3, а.с.39-40), тобто підготовче провадження у справі тривало більше 9 місяців, які, на думку апеляційного суду, є більш ніж достатніми для реалізації позивачем та його представниками своїх процесуальних прав. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Необгрунтованими є і посилання позивача у скарзі на безпідставну відмову суду у задоволенні заяви про відвід, як обов`язкову підставу для скасування рішення, оскільки підстави цього відводу не визнаються судом апеляційної інстанції обґрунтованими, зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б ставили під обґрунтований сумнів об`єктивність суду та доводили його зацікавленість у результатах розгляду даної справи. За таких обставин, ця підстава не носить характеру обов`язкової для скасування рішення місцевого суду, як про це зазначено у п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Посилання апелянта на інші порушення судом норм процесуального права по-перше, нічим не підтверджуються, по-друге, не являються підставою для скасування рішення, оскільки не призвели до ухвалення помилкового рішення (абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК).

Доводи апеляційної скарги про невиконання місцевим судом вказівок суду касаційної інстанції колегією суддів відхиляються, оскільки зі змісту постанови Верховного Суду від 08 грудня 2021 року вбачається, що підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій є незалучення до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_8 та розгляд справи за участі померлої особи - відповідача ОСОБА_6 , без вирішення питання про процесуальне правонаступництво після її смерті.

Суд першої інстанції на виконання вимог постанови Верховного Суду від 08 грудня 2021 року залучив до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_8 та вирішив питання про процесуальне правонаступництво після смерті відповідача ОСОБА_6 , залучивши до участі у справі її спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як правонаступників, обґрунтовано зваживши на те, що спірні правовідносини правонаступництво допускають.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неврахування місцевим судом при повторному розгляді справи висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08 грудня 2021 року, є безпідставними та нічим не підтвердженими.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 травня 2023 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: