Провадження № 2/760/5072/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; адреса представника: АДРЕСА_2 ) до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 /далі - ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ) про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

09.09.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 01.09.2022, за підписом представника позивача - Лойфер А.О. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить стягнути з відповідача:

- 10 510,00 грн, що складаються з: 500,00 грн - попередня оплата товару; 9 900,00 грн - оплата вартості товару; а також 110,00 грн - вартість послуг доставки для повернення товару;

- грошове відшкодування моральної шкоди 2 000,00 грн;

- 3 500,00 грн витрат на правничу допомогу.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 13.09.2022.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19.09.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження).

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

04.10.2023 до суду через «Електронний суд» надійшли заяви за підписом представника відповідача: про залишення позову без розгляду, як такого, що підписано особою, яка не має повноважень на ведення справи (а.с. 60-62); про залишення позову без руху у зв`язку відсутністю доказів сплати судового збору в частині позовної вимоги про стягнення моральної шкоди (а.с. 54-56).

Суд відхиляє вказані клопотання як необґрунтовані та такі, що спрямовані на затягування розгляду спору.

При цьому, суд зауважує, що як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 761/46977/18 (провадження № 61-10305св20) у спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів.

За таких обставин твердження відповідача про відсутність у позивача передбаченої ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» пільги по сплаті судового збору за подання позову у даній цій справі є помилковим.

Щодо підтвердження повноважень підписанта позову суд бере до уваги викладене у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.06.2022 у справі № 2-385/2009 (провадження № 61-3390св22), а саме, що: «вказівка в ордері у графі «Назва органу, в якому надається правова допомога» про те, що правова допомога надається у судах всіх інстанцій є достатнім та необхідним підтвердженням того, що адвокат уповноважений надавати правову допомогу клієнту та представляти його інтереси в будь-яких судах України а тому не вимагає уточнення/зазначення територіальної, інстанційної, предметної та суб`єктної юрисдикції судів».

Обґрунтування позову

В обґрунтування позову, зокрема, вказано, що 22.05.2022 ОСОБА_1 на сайті Інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (ІНФОРМАЦІЯ_3) оформила замовлення № 9350 на купівлю 10 Мобільних зарядних пристроїв Power Bank UKC 30000 mah.

Зазначається, що того ж дня позивач внесла попередню оплату за замовлення в розмірі 500,00 грн на картковий рахунок Приватбанку НОМЕР_3 , що підтверджується квитанцією № 0511-5Р5Н-Р820-7227 від 22.05.2022.

Позивач, звертає увагу, що 22.05.2022 інтернет-магазином «ІНФОРМАЦІЯ_1» було повідомлено, що замовлення відправлено поштовим зв`язком ТОВ «Нова пошта» та надано номер товарно-транспортної накладної № 20 4002 8245 4792.

Зі слів позивача, відправником замовлення та отримувачем коштів є відповідач ФОП ОСОБА_2 .

Як вказується в позові, 25.05.2022 позивач отримала замовлення засобами поштового зв`язку ТОВ «Нова Пошта», сплатила 9 900,00 грн - вартості товару; 122,00 грн - вартість послуг доставки та 220,00 грн комісії за грошовий переказ, що підтверджується випискою з рахунку.

Наголошується, що придбаний товар не підійшов позивачу за якістю, а саме: потужність Power Bank UKC 30000 mah. не відповідала заявленій в описі, тому позивач реалізувала своє право на розірвання договору купівлі-продажу та повернення товару, що попередньо було узгоджено з продавцем за телефоном НОМЕР_4 згідно із Законом України «Про захист прав споживачів».

Як стверджується в позові, 22.06.2022 товар неналежної якості було відправлено ФОП ОСОБА_2 та отримано одержувачем 05.06.2022.

При цьому, зауважується, що письмовою заявою від 04.06.2022 позивач повідомила продавцю банківські реквізити для повернення грошей, сплачених за товар. Жодної відповіді на зазначену заяву позивач не отримала.

Також вказується, що 24.06.2022 між позивачем та Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» укладено Договір про надання професійної правничої (правової) допомоги.

Позивач зазначає, що адвокатом АО «Смартлекс» Лойфер А.Олегівною, що діє на підставі ордеру серії АГ № 1141903 від 05.07.2022, поштовим зв`язком відправлено претензію № 05/07 від 05.07.2022, в якій повторно повідомлено реквізити для повернення в семиденний строк з дати отримання цієї претензії сплачених позивачем коштів в сумі: 10 510,00 грн, з яких:

- 500,00 грн - попередня оплата товару;

- 9 900,00 грн - оплата вартості товару;

- 110,00 грн - вартість послуг доставки для повернення товару.

Як вказує позивач, відповідно до офіційної інформації з сайту Укрпошти 15.07.2022 претензія, що була відправлена за адресою: АДРЕСА_3 (трек- помер НОМЕР_5 ) вручена особисто ФОП ОСОБА_2 , тобто крайній строк повернення коштів від дати отримання претензії 21.07.2022.

Зі слів позивача, всупереч приписам чинного законодавства України відповідач кошти за повернутий товар не повернув, чим порушив її права та законні інтереси.

Крім того, позивач наголошує, що в результаті зазначених порушень умов договору та приписів чинного законодавства України їй було завдано моральну шкоду відповідачем, яка полягає в душевних стражданнях.

Позивач, зауважує, що вона як волонтер, придбала товар для подальшої передачі військовослужбовцям, які боронять Україну від збройної агресії російської федерації, але невідповідність якості товару до зазначеної в описі унеможливила його використання за запланованим призначенням, в результаті чого позивач була змушена докладати додаткових зусиль для повернення товару, пошуку іншого товару належної якості та, як наслідок, позивачка зазнала стресу, переживала негативні емоції, почувалася незручно й дискомфортно.

Тому, позивач просить стягнути з відповідача грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн.

Щодо правової позиції відповідача

04.10.2023 до суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача - ОСОБА_3 , в якому останній просить залишити позовні вимоги без задоволення (а.с. 43-49).

У відзиві, зокрема, зазначається, що в матеріалах справи відсутні докази, що продавцем товару, що придбала позивач, є саме відповідач.

Стверджується, що додані до позовної заяви банківські квитанції АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» від 22.05.2022 та 02.06.2022, так само як і виписка АТ «КРЕДО БАНК» за картою позивача від 04.06.2022 містять лише відомості про списання (переведення) грошових коштів, та не підтверджують факт купівлі товару, не містять відомостей про сам товар, його назву, вартість та дату купівлі вказаного товару, а також особу отримувача коштів.

Відповідач вважає, що скріншоти з веб-додатку «Нова Пошта» можуть свідчити про те, що відповідач є лише відправником товару позивачу, однак не містять відомостей про сам товар або його назву, а сам факт здійснення фізичної відправки посилки у відділенні пошти не породжує у його відправника прав та обов`язків продавця в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, звертається увага на те, що факт укладання договору купівлі-продажу не підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні норм цивільного процесуального законодавства України, та позивачем не надано розрахункового документу (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція) на підтвердження факту купівлі 22.05.2022 10 мобільних зарядних пристроїв Power Bank UKS 30000 mah, який згідно вказаних вимог матеріального закону міг би підтвердити факт виникнення саме договірних правовідносин між сторонами.

Крім того, вказується, що позивачем не підтверджено належними доказами існування істотного недоліку придбаного товару.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач на сайті Інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (ІНФОРМАЦІЯ_4) зробила замовлення № 9350 на купівлю 10 мобільний зарядних пристроїв Power Bank UKC 30000 mah.

Відповідно до квитанції № 0511-5Р5Н-Р820-7227 від 22.05.2022, позивач здійснила переказ грошових коштів у розмірі 500,00 грн на рахунок одержувача: НОМЕР_6 (а.с. 11).

Згідно з наданою позивачем роздруківкою скріншоту з телефону (а.с. 12), ФОП ОСОБА_2 відправив посилку № 20 4002 8245 4792 за адресою: Трускавець, відділення № 1, АДРЕСА_5 .

Крім того, вказана роздруківка скріншоту з телефону містить інформацію про посилку № НОМЕР_7 (а.с. 12), а саме:

- опис товару - товари для дому;

- дата відправки - 22.05, 15:07;

- дата отримання - 25.05, 14:17;

- номер інтернет замовлення - 9350;

- послуги з доставки (сплачено) - 122,00 грн;

- грошовий переказ (сплачено) - 10 210,00 грн.

В матеріалах справи міститься копія виписки за карткою № НОМЕР_8 (а.с. 13), з якої вбачається, рух коштів за рахунком НОМЕР_9 , власником якого є позивач ( ОСОБА_1 ).

Судом встановлено, що позивач здійснювала перекази грошових коштів, а саме: 23.05.2022/26.05.2022 у розмірі 115,00 грн; 25.05.2020/28.05.2022 у розмірі 10 210,00 грн; 25.05.2022/28.05.2022 у розмірі 122,00 грн (а.с. 13).

На а.с. 15 міститься роздруківка скріншоту з телефону, з якої вбачається інформація про посилку № 59 59, а саме:

- опис товару - павер банк 10 шт;

- дата відправки 02.06, 17:25;

- дата отримання - 05.06, 11:26;

- адреса доставки - Запоріжжя, цифрова адреса: 49/26, відділення № 26 (до 30 кг на одне місце), АДРЕСА_6 ;

- одержувач - ФОП ОСОБА_2 .

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач повернула товар відповідачу, сплативши 110,00 грн за послуги з доставки (а.с. 15).

З матеріалів справи вбачається, що 04.06.2022 позивач зверталася до Інтернет-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» з заявою про розірвання укладеного на відстані договору та повернення його вартості (а.с. 16-17).

24.06.2022 між позивачем та Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» укладено договір № 24/06/2022 про надання правової допомоги (а.с. 24-26).

Судом встановлено, що представник позивача направляв до ФОП ОСОБА_2 претензію про повернення грошових коштів, вих № 05/07 від 05.07.2022 (а.с. 18-21).

Також до матеріалів справи долучено копії: паспорту позивача (а.с. 8-9); роздруківки смс-повідомлень (а.с. 10); квитанції № 0КМС-2530-56АМ-9НМ1 від 02.06.2022 (а.с. 14).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Щодо вимог про стягнення коштів за оплачений товар та послуг з доставки його повернення

Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 756/8810/18 (провадження № 61-21358 св 21), при вирішенні спорів про захист прав споживачів слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, в тому числі і за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові).

Пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. У разі продажу матеріальних речей їх повернення також свідчить про розірвання договору.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою.

Згідно з ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміни товару на такий же товар або аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Якщо на момент обміну аналогічного товару немає у продажу, споживач має право або придбати будь-які інші товари з наявного асортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару, або здійснити обмін товару на аналогічний при першому ж надходженні відповідного товару в продаж. Продавець зобов`язаний у день надходження товару в продаж повідомити про це споживача, який вимагає обміну товару.

Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» окремо передбачено, що при розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів.

Матеріали справи свідчать, що позивач у справі придбавши товар протягом 14 днів з дня придбання здійснив його повернення продавцю, тобто дії по розірванню договору купівлі-продажу такого товару. В своє чергу, відповідач отримавши повернутий та оплачений товар свій обов`язок повернути гроші, сплачені позивачем, не виконав.

При цьому суд вважає такими, що не можуть бути прийняті до уваги доводи відповідача у справі, оскільки матеріалами справи підтверджено факт укладення між сторонами договору на відстані у спрощений спосіб та не спростовано факт отримання повернутого товару саме відповідачем.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідачів з приводу повернення сплачених коштів із письмовими заявами. Відповідачем відповіді на заяви позивача не надані, інформація про наявність обставин, які перешкоджали б виконанню обов`язку повернути сплачені кошти не надавалась.

Відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» до договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою - дев`ятою статті 12 цього Закону.

Проаналізувавши наявні у справі докази суд вважає, що права позивача як споживача в даному випадку порушені, оскільки позивачу гроші за повернутий товар не повернуті до теперішнього часу, а відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Крім того, суд враховує, що оскільки відповідачем не спростовано твердження позивача про те, що повернення придбаного товару сталось саме з вини продавця (товар не відповідав замовленому за якостями), то поштові витрати по його поверненню кваліфікуються як збитки, які підлягають відшкодування позивачу відповідачем.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21):

«Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 (провадження № 61?1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)».

Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, зокрема, дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Крім того, що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивач зазначає, що моральна шкода полягає в тому, що вона як волонтер, придбала товар для подальшої передачі військовослужбовцям, які боронять Україну від збройної агресії російської федерації, але невідповідність якості товару до зазначеної в описі унеможливила його використання за запланованим призначенням, в результаті чого позивач була змушена докладати додаткових зусиль для повернення товару, пошуку іншого товару належної якості та, як наслідок, позивачка зазнала стресу, переживала негативні емоції, почувалася незручно й дискомфортно

Завдану їй моральну шкоду, вона оцінює в 2 000,00 грн.

З зазначеного позивачем вбачається, що протиправною поведінкою відповідача було порушено права позивача та завдано їй у зв`язку з цим душевних страждань.

Судом встановлено, що дії відповідача у даному випадку були протиправними і цими протиправними діями позивачу було завдано моральну шкоду, між цими діями, що призвели до порушення законних прав позивача, та наслідками у вигляді завдання моральної шкоди є причинно-наслідковий зв`язок, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоді у розмірі 2 000,00 грн, що відповідає спричиненій моральній шкоді.

Щодо судових витрат

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Щодо судового збору

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з зазначеним позовом, позивача, відповідно до приписів Закону України «Про захист прав споживачів», було звільнено від сплати судового збору.

При таких обставинах, суд вважає за необхідно, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 2 481,00 грн.

За змістом ч. 4 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями про стягнення судового збору стягувачем є Державна судова адміністрація України.

Відповідно до п. 11 розділу XIX «Звернення судових рішень до примусового виконання» Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 № 814 оригінал виконавчого документа про стягнення судового збору надсилається судом до ДСА України або відповідного територіального управління ДСА України, як представника стягувача відповідно до частини четвертої статті 16 Закону України "Про виконавче провадження", для його подальшого пред`явлення до виконання.

Щодо витрат на правничу допомогу

Згідно положень ч. ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено наступне:

«Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших».

Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позову ОСОБА_1 , зокрема, просить стягнути з відповідача 3 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 6).

На підтвердження надання правничої допомоги на вказану суму до матеріалів справи долучено:

-копію ордеру серії АЕ № 1141903 (а.с 22);

-копію свідоцтва на право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 23);

-копію договору № 24/06/2022 про надання правової допомоги від 24.06.2022 (а.с. 24-25);

-копію акту приймання-передання наданої правової допомоги від 01.09.2022 на суму 3 500,00 грн (а.с.26).

Суд бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Позивачем доведено реальність судових витрат; дійсна необхідність вбачається з загальної ситуації, в якій опинився позивач, який був вимушений вчиняти заходів щодо свого захисту в судовому порядку; щодо фінансового стану сторін, то відповідачем не доведено, що його фінансовий стан свідчить про непомірність покладення на нього тягаря сплати витрат на правничу допомогу у визначеному позивачем розмірі.

При цьому, суд також бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 915/606/21, суд порушує принцип змагальності сторін, якщо самостійно з власної ініціативи здійснює за сторону доведення обставин, що мають значення для вирішення питання розподілу судових витрат.

Відповідач не надав суду доказів та обґрунтувань, у тому числі власних розрахунків, які свідчили б про неспівмірність, та/або нерозумність, та/або нереальність здійсненого заявником розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до цієї справи.

З огляду на викладене суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом даної справи.

Враховуючи результат розгляду справи в суді, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат, суд вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 3 500,00 грн відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.

З урахуванням наведеного, а також з огляду на приписи п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме: пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 3 500,00 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, - задовольнити.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ):

-500,00 грн (п`ятсот гривень) попередньої оплати товару;

-9 900,00 грн (дев`ять тисяч дев`ятсот гривень) вартості товару;

-110,00 грн (сто десять гривень) витрат на поштові відправлення;

-2 000,00 грн (дві тисячі гривень) моральної шкоди;

-3 500,00 грн (три тисячі п`ятсот гривень) витрат на правничу допомога.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ) на користь держави 2 481,00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одну гривню) судового збору.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Оригінал виконавчого документа про стягнення судового збору надіслати до Державної судової адміністрації України (; адреса: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5), як представника стягувача.

Суддя Л. Л. Зуєвич