Провадження №2/523/2004/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді Аліної С.С.

за участю секретаря судового засідання Магденко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про виділ частки з майна, про визнання права власності на відокремлене домоволодіння, про встановлення порядку землекористування,-

В С Т А Н О В И В:

19 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про виділ частки з майна, про визнання права власності на відокремлене домоволодіння, про встановлення порядку землекористування.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 липня 2006 року є власником 6/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

Право власності належним чином зареєстровано в КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради», справа №2-5331/06 (дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 11.01.2007, номер запису: 5979 в книзі: 38-91). Що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13189717, від 11.01.2007, виданого КП «ОМБТІ та РОН».

ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на домоволодіння належить 1/4 частина домоволодіння.

Частка вілповідача також відповідно до чинного законодавства України зареєстрована належним чином.

Проте між сторонами не досягнуто домовленості про порядок користування земельною ділянкою в частині використання для підсобного господарства, а саме - площею 570 кв.м., яка знаходиться в нашому загальному користуванні. Не дивлячись на те, що за взаємною згодою між нами (співвласниками) фактично був встановлений порядок користування земельною ділянкою - за фактичним користуванням земельною ділянкою кожного із співвласників.

На підставі зазначеного позивач вважає, що відповідач не має претензій до неї в частині використання земельної ділянки, яка фактично знаходиться в користуванні ОСОБА_1 , цільове використання якої: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Маючи намір про виділ об?єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зверталася з відповідною заявою до КП «ОМБТІ та РОН», про надання висновку щодо технічної можливості поділу об?єкту нерухомого майна розташованого за вказаною адресою.

Між сторонами, як співвласниками цього майна вникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто.

На підставі зазначеного ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відзив на позовну заяву впродовж встановленого судом строку від відповідача ОСОБА_3 не надходив.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2020 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2020 року відкрито загальне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 березня 2021 року задоволено клопотання про забезпечення доказів.

Витребувано від приватного нотаріуса ОМНО Русских С.Б.:

-відомості щодо відкриття спадкової справи, а в разі відкриття, витребувано належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . (Свідоцтво про смерть, серія НОМЕР_1 , виданого 18.02.2020 року Одеським міським ВДРАЦС Південного міжрегіонального УМЮ м. Одеса), останнє місце проживання якого є: АДРЕСА_1 (приватний будинок);

-відомості щодо наявності заповітів, складених від імені ОСОБА_4 , з витребуванням їх копій, у разі відсутності спадкової справи.

30 березня 2021 року на виконання вказаної ухвали від приватного нотаріуса ОМНО Русских С.Б. надійшла копія спадкової справи ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 57-86).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 червня 2021 року клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Коливай С.В. про зупинення провадження по цивільній справі задоволено.

Провадження по цивільній справі зупинено, до спливу встановленого законного строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 , а саме на 6 місяців.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08.06.2022 року відновлено провадження по цивільній справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2022 року клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 про залучення до участі у справі правонаступника позивача - задоволено.

Залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2023 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про збільшення/зменшення позовних вимог.

У судове засідання не з`явились правонаступник позивача ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 , про дату, час та місце розглчду справи повідомлялись судовм належним чином та завчасно, причини неявки до суду не повідомили.

У судове засідання з`явився адвокат позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5 , який підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив задольнити позов у повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

У судове засідання з`явився адвокат відповідача ОСОБА_3 Желобницький Я.С., позовні вимог не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони по справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про виділ частки з майна, про визнання права власності на відокремлене домоволодіння, про встановлення порядку землекористування є не обгрунтованими, є не доказаними, тому не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 липня 2006 року була власником 6/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 12-14).

Право власності належним чином зареєстровано в КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради», справа №2-5331/06 (дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 11.01.2007, номер запису: 5979 в книзі: 38-91). Що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13189717, від 11.01.2007, виданого КП «ОМБТІ та РОН» (т.1, а.с.15), а також технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 13.11.2020 (т. 1 а.с. 16-19), листом КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» №518557.36.20 від 10.09.2020 (т. 1 а.с. 22).

08 листопада 2022 року до суду від приватного нотаріуса ОМНО Верезуб К.О. надійшла копія спадкової справи відносно майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 179 212).

З вказаної спадкової справи вбачається, що ОСОБА_6 відмовилась від належної їй частки спадкового майна, яка залишилась псля смерті її матері ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 181).

ОСОБА_7 також відмовився від належної йому частки у спадковому майні на користь ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 189).

03 червня 2022 року приватним нотаріусом ОМНО Верезуб К.О. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем майна ОСОБА_1 є її онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина на яку видано свідоцтво складається із: 6/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 146).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що за ОСОБА_2 на підставі вище вказаного свідоцтвапро право на спадщину було зареєстровано право власності на 6/10 часток спірного житлового будинку (т. 1 а.с. 147).

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на 4/10 домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 49).

30 березня 2021 року на виконання ухвали суду від 23 березня 2021 року приватний нотаріус ОМНО Русских С.Б. надала копію спадкової справи ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 57-86). З якої вбачається, що 14 квітня 2021 року приватним нотаріусом ОМНО Русских С.Б. було видано свідоцтво про право наспадщину за законом відповідно до якого спадкоємцем померлого ОСОБА_4 - є його онука ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 10).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на неруїоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкті нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 зареєструвала право власності на 4/10 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 8-9).

Позивач вирішила скористатись своїм правом на виділ в натурі 6/10 часток спірного домоволодіння та припини право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 , однак досягти згоди в добровільному порядку про виділення належних їм часток майна сторони не змогли.

На підствердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надала до суду Висновок експерта №03/2021 від 30 січня 2021 року, де вказано, що 6/10 частки спірного домоволодіння технічно можливо виділити в натурі (т. 1 а.с. 94-99), а також надано технічний звіт складений ФОП ОСОБА_8 про виконання інженерно-геодезидичних вишукувань за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 101-111).

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку визначеному законом.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Пленум Верховного Суду України в п. 14 Постанови від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності роз`яснив, що квартира (будинок), яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Як роз`яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦКУкраїни, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок роз`ясненно, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України вбачається, що виділ часток жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що сторона позивачів не надала суду доказів в обґрунтування позовних вимог, а саме не надала доказів щодо можливості виділу у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Крім того, сторони по справі не скористались своїм правом на призначення судової будівельно-технічної експертизи для підтвердження чи спростування можливості виділу у натурі частки з майна.

Вказане позбавляє суд дійти обґрунтованого висновку про наявність підстав для виділу майна позивача та задоволення позову в цій частині.

Щодо вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою то вони є похідними від вимог про виділ в натурі частки домоволодіння, а тому суд відмовляє в їх задоволенні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку що в задоволенні позовної заяви необхідно відмовити в повному обсязі.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 317, 355, 356, 358, 364 ЦК України, ст. ст. 76-81, 89, 95, 200, 206, 247, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про виділ частки з майна, про визнання права власності на відокремлене домоволодіння, про встановлення порядку землекористування відмовити.

Копію судового рішення направити сторонам по справі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення та підписання.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10 листопада 2023 року.

Суддя: Аліна С.С.