ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1880/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2023 р. смт Петриківка

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Говорухи В.О., за участю секретаря судового засідання Єрмолаєва О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Петриківська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області,

В С Т А Н О В И В:

10.11.2021 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Петриківська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області.

При цьому, позивач посилається на те, що їй ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування, укладеного 30.10.2020, посвідченого приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лимар Є.В. 30.10.2020, зареєстрований в реєстрі № 1340. належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час в цьому будинку разом з нею, крім інших членів сім`ї зареєстрований її батько: ОСОБА_2 . У січні 2021 року шлюб між її батьками припинено.

З батьком ОСОБА_3 вони не спілкуються, участі в її житті він не приймає, а тому сімейних відносин не підтримує взагалі. Відповідач не проживає в будинку власником якого є позивач з 2019 року, сімейних відносин вони не підтримують, місцезнаходження його чи фактична адреса проживання їй не відомі.

Відповідач не сплачує комунальні платежі, особистих речей його в будинку немає, не веде спільного господарства разом з власником будинку і, взагалі будинком він не цікавиться.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням вона батькові не чинила. Він добровільно визначив собі інше місце проживання, і спірним жилим приміщенням не користується понад 1 рік без поважних причин, а тому втратив інтерес до такого житла, тому є підстави визнати відповідача таким, що втратив траво користування житловим приміщенням.

Посилаючись на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України позивач просить судусунути перешкоди їй - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІНН НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) у користуванні житловим будинком, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІНН НОМЕР_2 ), таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

29.11.2021 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області відкрито провадження у вказаній справі, визначено справу розглядати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

В підготовчому судовому засіданні відповідач подав відзив на позов в якому проти позовних вимог щодо втрати його права користування житловим приміщенням заперечує у повному обсязі.

Так відповідач зазначає, що внаслідок рішення суду від 01.12.2020 шлюб між ним та ОСОБА_4 було розірвано.

Його дочка, є дійсно власником домоволодіння АДРЕСА_1 , яким вона стала при наступних обставинах. До розлучення, у суспільній сумісній власності з його дружиною, перебувало нерухоме майно, а саме: вказаний житловий будинок і земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та іншого призначення. В процесі розлучення з ОСОБА_4 вони досягли домовленості, що він відмовляюсь від свої матеріальних прав щодо сумісної власності в інтересах дітей.

При цьому, з ОСОБА_4 вони домовились, що у зазначеним житловому приміщенні він буде проживати тимчасово, до вирішення місця та реєстрації його нового постійного проживання. Тобто, домовленість про його подальше користування житловим будинком була досягнута до набуття позивачем права власності. В наслідок такої домовленості, ОСОБА_4 по договору дарування від 30.10.2020, передала у власність їхній доньці, ОСОБА_1 , зазначене нерухоме майно, в тому числі і житловий будинок. Саме після його відмови від права власності на зазначене нерухоме майно, його колишня дружина, ОСОБА_4 і позивач, донька ОСОБА_1 , вкатегоричній форм стали відмовляти йому в користуванні зазначеним житлом та перешкоджати йому зустрічатись з його неповнолітніми доньками.

Отже, через складності сімейних відносин з колишньою дружиною, і незважаючи наявність домовленостей, що у зазначеному житловому приміщенні він буде проживати тимчасово, до вирішення місця та реєстрації його нового постійного проживання, він неочікувано залишився без житла.

Крім того, відповідач заперечує доведеність позову таким доказом якАктом обстеження проживання від 07.06.2021, як такий, що складено посадовою особою неіснуючого державного органу.

06.01.2022 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області підготовче провадження в цивільній справі закрито та призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 13.09.2022 провадження у даній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування домоволодіння недійсним, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Петриківської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та Приватний нотаріус Петриківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лимар Єгор Володимирович (справа № 187/819/22).

02.11.2023 ОСОБА_4 надала до Петриківського районного суду Дніпропетровської області заяву про поновлення провадження у даній справі у зв`язку із ухваленням рішення у цивільній справі № 187/819/22.

Ухвалою суду від 08.11.2023 відновлено провадження у справі.

В судове засідання позивач не з`явилася та подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та росить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_7 будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду повторно не з`явився та жодних клопотань не подавав.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Петриківська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, проти позову не заперечує.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Таким чином, враховуючи відзив відповідача, повторну неявку в судове засідання відповідача без поважних причин, суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.

Судом встановлено, що відповідач з 20.03.2012 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с .21).

Позивачу, яка є донькою відповідача, на підставі договору дарування, укладеного 30.10.2020, посвідченого приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лимар Є.В. 30.10.2020, зареєстрований в реєстрі № 1340 належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-12).

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.2020 шлюб між відповідачем та ОСОБА_4 (матір`ю позивача) розірвано (а.с. 13).

Відповідно до Акту обстеження проживання ОСОБА_4 від 07.06.2021, складеного депутатом ОСОБА_8 в присутності двох свідків (сусідів) ОСОБА_9 , ОСОБА_10 встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані 4 особи: ОСОБА_4 (мати), ОСОБА_2 (батько), ОСОБА_5 (сестра) і ОСОБА_6 (сестра). Фактично в житловому будинку не проживає ОСОБА_2 (батько) з 2019 року (а.с. 16).

Твердження відповідача про недопустимість вказаного доказу з огляду на його створення не уповноваженою на те особою не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Протягом 2021 року ОСОБА_2 неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу відмови колишньої дружини в надання йому можливості бачитися з їх спільними неповнолітніми дітьми та чинить перешкоди в користуванні будинком, де він зареєстрований і де знаходяться його особисті речі, зокрема в заяві від 05.12.2021 (а.с. 39-49).

Відповідно достатті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно з частинами першою, другою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до пункту 1статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила захистити її права як власника житла, шляхом визнання її батька ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він не проживає за місцем реєстрації понад рік.

Судом встановлено, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житловим будинком, що підтверджується численними зверненнями відповідача з відповідним заявами до поліції, у яких зазначено, що колишня дружина, яка проживає у вказаному будинку чинить заявнику перешкоди у користуванні спірним майном, змінила в будинку вхідні замки. Вказаними діями ОСОБА_4 фактично позбавила відповідача можливості доступу до спірного будинку та проживання у ньому.

Таким чином, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 не проживав у спірному будинку з поважних причин, а саме із-за неприязних стосунків з колишньою дружиною, яка там проживає.

Відповідач ОСОБА_2 тривалий час проживав у спірному житловому будинку (з березня 2012 року), отже він має тривалий зв`язок із спірним майном як із житлом, не втратив з власної волі інтересу до спірного житла, в якому зареєстрований, і яке є його єдиним житлом, не залежно від його правового режиму та є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції, а його непроживання в житловому будинку понад рік пов`язане з об`єктивними причинами, та не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

Позивачем не надано доказів того, що відповідач, який є її батьком, перешкоджає їй користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю, а також те, що відповідач не проживає у спірному житлову приміщенні без поважних причин, та втратив інтерес до спірного житла.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем ОСОБА_1 не доведено.

Таким чином позовні вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком безпідставні і в їх задоволенні слід відмовити.

Згідно ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові по сплаті судового збору суд залишає за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 264, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Петриківська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В. О. Говоруха