Справа № 143/1066/22
03.11.2023 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Бойка А.В.,
з участю секретаря судових засідань Шуваріної В.А.,
представника позивача адвоката Царківського О.Ю.,
представника відповідача- адвоката Голівського В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Погребище справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, -
В провадженні Погребищенського районного суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.
Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 11.12.2003.
За період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 07.01.2004 було придбано частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Шлюб між сторонами розірвано згідно з рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 25.11.2020.
Вважаючи що набуте майно належить кожному із сторін у рівних частках, позивач звернувся з позовом до суду та просить суд визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по частки однієї другої частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 29.11.2022 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду на 17.01.2023 в порядку загального позовного провадження (а.с. 22).
Ухвалою суду від 17.01.2023 здійснено виклик відповідачки у справі через розміщення на веб-порталі судової влади оголошення про повідомлення про розгляд справи (а.с. 32).
19.01.2023 судом здійснено запит до Погребищенської міської ради з метою уточнення інформації про реєстрацію відповідачки ОСОБА_2 (а.с. 35).
23.01.2023 до суду надійшла відповідь на запит з інформацією, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
23.02.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті (а.с. 39). Здійснено виклик відповідачки у справі через розміщення на веб-порталі судової влади оголошення про повідомлення про розгляд справи (а.с. 40).
24.02.2023 до суду надійшла заява відповідачки ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що перебуває за кордоном та має намір укласти угоду з адвокатом (а.с. 45).
21.03.2023 справа була знята з розгляду у зв`язку із відпусткою судді Бойка А.В. (а.с. 48-49).
19.04.2023 від представника відповідачки - адвоката Голівського В.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи (а.с. 55). Розгляд справи відкладено на 06.06.2023.
06.06.2023 розгляд справи знову відкладено за клопотанням представника відповідачки - адвоката Голівського В.В. (а.с. 68).
14.07.2023 представником відповідачки - адвокатом Голівським В.В. подано заяву про продовження процесуального строку для прийняття судом письмових доказів, клопотання про забезпечення обов`язкової явки позивача в судовому засіданні та письмові пояснення щодо позовних вимог (а.с. 73-98). Зазначені письмові докази подані без дотримання вимог ч.9 ст. 83 ЦПК України, де зазначено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи, а відтак суд їх до уваги не приймає.
14.07.2023 розгляд справи перенесено на 28.09.2023, оскільки представник позивача- адвокат Царківський О.Ю. не отримував заяв та клопотань адвоката Голівського В.В.
28.09.2023 2023 представником відповідачки - адвокатом Голівським В.В. подано заяву про відкладення розгляду справи та заяву про застосування строків позовної давності без дотримання вимог ч.9 ст. 83 ЦПК України (а.с. 107-114).
В судовому засіданні представник позивача адвокат Царківський О.Ю. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.
В судовому засіданні представник відповідачки - адвокат Голівський В.В. заперечував проти задоволення позовних вимог, вказував та пропущення строків позовної давності, оскільки, на думку представника відповідача, позивач дізнався про порушення свого права раніше, ще до факту розірвання шлюбу, а відтак не був позбавлений можливості звернутися з позовом до суду.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно частин 1, 3 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Правилами ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено уст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2ст. 364 ЦК України).
Отже, ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України вказують про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Викладене узгоджується з правовими позиціями, висловленими у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Як роз`яснено в п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60,69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1ст. 80 ЦПК України).
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно ч. 1ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 11.12.2003. Шлюб зареєстрований реєстратором відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Погребищенського районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис (а.с. 7-9). Шлюб між сторонами розірвано згідно з рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 25.11.2020, справа №143/149/20 (а.с. 7).
За період шлюбу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 07.01.2004 було придбано частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Керуючись нормами процесуального права, які визначають дійсність, належність та допустимість доказів, суд приходить до переконливого висновку, що твердження представника відповідача- адвоката Голівського В.В. про те, що спірне нерухоме майно, а саме: частина житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 була придбана за особисті кошти відповідачки ОСОБА_2 , які були її особистими заощадженнями є неналежна форма захисту сторони відповідача, яка базується на припущеннях.
Таким чином, встановивши, що спірне майно було придбане під час перебування сторін у шлюбі, суд приходить до беззаперечного висновку, що частина житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка і дружини є рівними.
Разом з тим, стороною відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, вказуючи про те, що хоча шлюб між сторонами розірваний в листопаді 2020 року, однак сторони протягом тривалого часу вже не проживали разом та мали спір з приводу користування, володіння та розпорядження спірним житловим будинком щонайменше з 2017 року, тоді які позов ОСОБА_1 подано лише 24.11.2022 тому на думку представника відповідача- адвоката Голівського В.В. позивачем пропущено загальний строк позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4ст. 267 ЦК України).
Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться вст. 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування ч. 1ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).
Представник відповідача у своїй заяві про застосування строків позовної давності посилається на Постанову Верховного Суду від 10.08.2022 (справа №541/312/21) та ряд інших постанов, де суд приходить до висновку, що позовна давність обчисляється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, а не з моменту прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану чи з дати набрання рішенням законної сили про розірвання шлюбу.
Однак у вказаному спорі шлюб був розірваний пізніше ніж, на думку відповідача, виник спір про розподіл майна, з моменту розірвання шлюбу терміни позовної давності не закінчилися, оскільки шлюб розірвано згідно з рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 25.11.2020, а спори, що виникали у сторін раніше, сприймалися позивачем як сімейні, побутові конфлікти.
Таким чином, твердження сторони відповідача про те, що строки позовної давності у спірних правовідносинах слід обраховувати з часу виникнення спорів, а не розірвання шлюбу суд вважає хибним.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки позивача та відповідача є рівними.
Керуючись ст. ст.258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст. 368 ЦК України, ст. ст. 60, 69-71 СК України, суд, -
Позовні вимоги задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителем АДРЕСА_1 право власності на частку однієї другої частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителькою АДРЕСА_1 право власності на частку однієї другої частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст судового рішення виготовлений 13.11.2023.
Суддя