Справа № 201/9763/22
Провадження № 2/201/512/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

30 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулася до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 з позовом, в якому просила:

- Визнати протиправним та скасувати Наказ ФОП ОСОБА_2 від 01 листопада 2022 року № 01-11 про звільнення ОСОБА_1 на попередній роботі з посади менеджера по організації консультативних послуг, 01 листопада 2022 року за прогул без поважних причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України;

- Поновити ОСОБА_1 на роботі ФОП ОСОБА_2 на посаді менеджера з організації консультативних послуг з 01 листопада 2022 року;

- Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2022 року по день поновлення на роботі

- Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітку за один місяць.

- стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по справі

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 04 квітня 2019 року вона працює менеджером з організації консультативних послуг ФОП ОСОБА_2 30 липня 2021 року Наказом про звільнення № 3008-1К від 30 липня 2021 року її було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2022 року справа № 201/12875/21 позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано неправомірним та скасовано Наказ ФОП ОСОБА_2 № 3008-1К «Про внесення змін до наказу № 3007-1К від 30.07.2021» від 30.07.2021 «Про звільнення» ОСОБА_1 , менеджера по організації консультативнім послуг, з займаної посади за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 , на роботі ФОП ОСОБА_2 на посаді менеджера з організації консультативних послуг з 30.07.2021. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30.07.2021 по дату винесення рішення, тобто 04.05.2022. Стягнуто судові витрати по справі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2022 року справа № 201/12875/21 залишено без змін.

Після одужання 25 жовтня 2022 року, позивач вийшла на роботу та попрохала відповідача виконати рішення Жовтневого районного суду, натомість відповідач видала їй повідомлення про вихід на роботу Наказ від 23 вересня 2022 року № 2909-1К «Про поновлення на роботі».

27 жовтня 2022 року відповідач надала позивачу письмове попередження про скорочення штату працівників від 27 жовтня 2022 року, відповідно до якого на підставі Наказу від 27 жовтня 2022 року № 27-10К «Про скорочення штату працівників» було скорочено посаду, яку займала позивач та зазначено, що звільнення відбудеться 27 грудня 2022 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Натомість 01 листопада 2022 року відповідач не скасовуючи свого Наказу від 27 жовтня 2022 року № 27-10К «Про скорочення штату працівників», надала на ознайомлення позивачу Наказ від 01 листопада 2022 року № 01-11, відповідно до якого звільнено ОСОБА_1 на попередній роботі на посаді менеджера по організації консультативних послуг, 01 листопада 2022 року за прогул без поважних причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Провести повний розрахунок за фактично відпрацьований період, та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 84 календарних дні щорічної основної відпустки за період з 01 квітня 2019 року по 01 листопад 2022 включно.

Даний Наказ вважає незаконним та таким що підлягає скасуванню оскільки винесений в порушення норм діючого законодавства (а.с.1-9).

13 лютого 2023 року представник відповідача надав відзив на позов, в якому вважає позовні вимоги необґрунтованими на підставі наступного.

Так, 23 вересня 2022 року після винесення Дніпровським апеляційним судом постанови у справі № 201/12875/21 ФОП ОСОБА_4 добровільно виконала рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2022 року про поновлення позивача на роботі з 30 липня 2021 року (на підтвердження чого надано наказ № 2909-1К). Оскільки ОСОБА_1 в період з 23 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року не з`являлася на роботі відповідачем було оформлено та підписано Акти про відсутність останньої на робочому місці. 25 жовтня 2022 року позивач з`явившись на роботі відмовилась надати письмові пояснення своєї відсутності у зазначений період, а тому відповідачем було прийнято рішення про розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин, про що 01 листопада 2022 року було видано Наказ № 014-11 про звільнення ОСОБА_1 з яким в той же день позивач була ознайомлена.

В день звільнення з ОСОБА_5 було проведено повний розрахунок за відпрацьований період та сплачено заробітну плату, з урахуванням лікарняних, зо жовтень 2022 року у сумі 2 568,34 грн. та компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 квітня 2019 року по 01 листопад 2022 року у сумі 14 614,71 грн.

Окрім того заначили, що поновлення на посаді відповідача не можливо оскільки ФОП ОСОБА_4 припинила підприємницьку діяльність ФОП 17 листопада 2022 року , що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Також зазначено що позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу не надано належних доказів, тому просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 73-79).

15 травня 2023 року представником відповідача надано додаткові пояснення стосовно розрахунку нарахувань в якому останній зазначив, що позивачем наводиться період розрахунку нарахувань з 01 серпня 2021 року по 17 листопада 2022 року, в той час як звільнення позивача відбулося 01 листопада 2022 року. Також зазначив, що позивачем при поданні позовної заяви не заявлялася позовна вимоги про стягнення інфляційних збитків та 3% річних, а тому дані вимоги не можуть бути розглянуті судом (а.с. 191-192).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 30 листопад 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. ( а.с 53).

Ухвалою судді від 02 грудня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с. 54-55).

28 лютого 2023 року ухвалою суду відмовлено у витребування доказів (а.с. 132-133).

03 травня 2023 року в судовому засіданні повернуто позивачу заяву про зміну предмету позову у зв`язку з пропуском на її подання (а.с. 181).

Ухвалою судді від 05 травня 2023 року повернуто ОСОБА_1 сплачений судовий збір за заяву про зміну предмету позову (а.с. 187).

17 травня від позивача та її представника через канцелярію суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності на задоволенні позовних вимог наполягали (а.с. 209).

Відповідачем та її представником 17 травня 2023 року через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи за їх відсутності проти задоволення позовних вимог заперечували(а.с. 208).

Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Фактичні обставини встановленні судом

04 квітня 2019 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду менеджера з організації консультативних послуг Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , що підтверджується записом у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с. 14) про прийняття на посаду згідно Наказу № 0304-2К від 03 квітня 2019, «Трудовим договором між працівником і фізичною особою», укладеним між працівником ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 (а.с. 15), Довідкою форми ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (а.с. 16-18).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2022 року справа № 201/12875/21 позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування Наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано неправомірним та скасовано наказ ФОП ОСОБА_2 № 3008-1К «Про внесення змін до наказу № 3007-1К від 30.07.2021» від 30.07.2021 «Про звільнення» ОСОБА_1 , менеджера по організації консультативнім послуг, з займаної посади за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 , на роботі ФОП ОСОБА_2 на посаді менеджера з організації консультативних послуг з 30.07.2021. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30.07.2021 по дату винесення рішення, тобто 04.05.2022. Стягнуто судові витрати по справі (а.с. 20-22).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2022 року справа № 201/12875/21 залишено без змін (а.с. 23-27)

Наказом № 2909-1К від 23 вересня 2022 року скасовано наказ № 3008-1К від 30 липня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено ОСОБА_1 на попередній роботі на посаді менеджера по організації консультативних послуг з 03 липня 2021 року з оплатою праці згідно штатного розкладу (а.с. 38).

Відповідно до штатного розкладу посадовий оклад позивача становить 6 700 грн. (а.с. 39)

27 жовтня 2022 року ОСОБА_1 було вручено попередження про скорочення штату працівників, з яким вона була ознайомлена належним чином, про те, що відповідно до Наказу № 27-10К від 27 жовтня 2022 року «Про скорочення штату працівників» 27 грудня 2022 року посада, яку займає ОСОБА_1 підлягає скороченню відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 40)

01 листопада 2022 року Наказом № 01-11 ОСОБА_1 було звільнено на попередній роботі на посаді менеджера по організації консультативних послуг, 01 листопада 2022 року за прогул без поважних причин п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпПУкраїни. Провести повний розрахунок за фактично відпрацьований період роботи з 01 квітня 2019 року по 01 листопада 2022 року. Підстави: акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі від 03, 04, 05, 06 , 07, 10, 11, 12, 13, 14 жовтня 2022 року; довідки , якими підтверджено, що ОСОБА_1 не з`являлася на роботу, та не зверталась до охорони щодо виходу на роботу від 03, 04, 05, 06, 07, 10, 11, 12, 13, 14 жовтня 2022 року; акт про відмову ОСОБА_5 дати письмові пояснення щодо невиходу на роботу від 25 жовтня 2022 року; повідомлення на адресу ОСОБА_1 про необхідність виходу на роботу від 24 жовтня 2022 року (а.с. 41-42).

Згідно наданої бухгалтерської довідки від 01 листопада 2022 року з розрахунку сум відпускних роботи з 01 квітня 2019 року по 01 листопада 2022 року :

середній заробіток становить 216,13 грн.;

тривалість відпустки 84 кал. днів;

сума відпускних по нарахуванню 216*84= 18 154,92 грн;

розрахунок середньоденного заробітку 6 700 /31 ккал. дн.- 216,13 грн..

сума відпускних до виплат 14 614,71 (а.с. 44).

Розрахунок заробітної плати за жовтень 2022 рік становить 2 568,34 грн (а.с. 45)

Відповідно наданої відомості розподілу виплат ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_1 було сплачено 14 614,71 грн. заробітна плата компенсація за невикористану відпустку за період з 01 квітня 2019 року по 01 листопада 2022 року (а.с. 120) та 2 568,34 грн. заробітна плата за жовтень 2022 року (а.с. 121).

07 листопада 2022 року позивач звернулася до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області стосовно її незаконного звільнення (а.с. 49).

21 листопада 2022 року на звернення позивача надано відповідь в якій роз`яснено право на звернення до суду для захисту її порушеного права (а.с. 50).

17 листопада 2022 року, ФОП ОСОБА_2 припинило підприємницьку діяльність що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а.с.119)

Представником відповідача надано суду акти та довідки про відмову працівника дати письмові пояснення, щодо не виходу на роботу та про відсутність працівника на робочому місці в період з 23 вересня 2022 року по 24 жовтня 2022 року по (а.с. 82-118)

Відповідно до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про трудову діяльність ОСОБА_6 04 квітня 2019 року призначена на посаду «Менеджер у сфері надання інформації» Наказом № 0304-2К ФОП ОСОБА_2 , 30 липня 2021 року завершення роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України Наказ № 36008-1К від 30 липня 2021 року, 01 жовтня 2022 призначено на посаду Наказом № 0110-1К від 01 жовтня 2022 року, а 01 листопада завершено роботу на підставі ст. 38 КЗпП України наказом № 0111-1Л від 01 листопада 2022 року (а.с. 125-126)

Представником відповідача з метою усунення розбіжностей, які містяться в Реєстрі застрахованих осіб 01 березня 2023 року ОСОБА_2 до фіскальних органів було подано Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого на користь платників податків фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 4 квартал 2022 року, одночасно з Податковим розрахунком додано Додаток № 5, де зазначається уточнююча інформація щодо звільнення позивача 01 листопада 2022 року у відповідності до Наказу № 01-11 за ст. 40 п. 4 КЗпП України, зазначена звітність була прийнята та опрацьована фіскальними органами зі статусом - без помилок 01 березня 2023 року що підтверджується копією квитанції № 2 (а.с. 137-140, 143-146).

Відповідно до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про трудову діяльність ОСОБА_6 04 квітня 2019 року призначена на посаду «Менеджер у сфері надання інформації» Наказом № 0304-2К ФОП ОСОБА_2 , 30 липня 2021 року завершення роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України Наказ № 36008-1К від 30 липня 2021 року, 01 жовтня 2022 призначено на посаду Наказом № 0110-1К від 01 жовтня 2022 року, а 01 листопада завершено роботу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України наказом № 01-11 від 01 листопада 2022 року (а.с. 166-167)

18 жовтня 2022 року ФОП ОСОБА_2 направила повідомлення про прийняття ОСОБА_1 на роботу з 24 вересня 2022 року наказом № 2909-К від 23 вересня 2022 року (а.с 175)

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 80 ЦП К України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами:

1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються;

2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові.

За змістом пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин.

Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. З урахуванням визначення в п. 4 ст. 40 КЗпП України того, що до поняття прогулу належить і відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП України необхідним є надання доказів, які з вірогідністю підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин, як поважних, здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Водночас, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Таким чином, для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем, необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності.

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_7 з 14 червня 2018 року працював на посаді охоронця у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ГРОМ 7».

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17.

Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідачем по справі не доведено, що позивач вчинила прогул у період з 23 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року та не спростовано що позивачу чинилися перешкоди у виконанні її трудових обов`язків у зазначений період.

Суд критично оцінює заперечення відповідача проти задоволення позову з підстав правомірності звільнення позивача, оскільки відсутні відомості про належне повідомлення позивача про складені акти, відповідачем сплачено в повному обсязі позивачу заробітну плату до 01 листопада 2022 року, що підтверджує доводи позивача про виконання нею посадових обов`язків, а інших належних та достатніх доказів на підтвердження заперечень відповідача суду не надано, а судом не встановлено.

На підставі викладеного позовні вимоги позивача щодо визнання протиправними та скасування наказу ФОП ОСОБА_2 № 01-11 «Про звільнення ОСОБА_1 » від 01 листопада 2022 року підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не були дотримані вимоги законодавства України при звільнені працівника на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Стосовно позовних вимог про поновлення на роботі суд зазначає наступне.

17 листопада 2022 року, ФОП ОСОБА_2 припинило підприємницьку діяльність що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а.с.119)

Відповідно до ч.1 ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Згідно вимог статті 2401 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 493 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

Так, у такій категорії спорів суди, встановлюючи, що звільнення особи відбулось незаконного або ж із порушенням порядку та процедури звільнення, однак встановивши обставину перебування юридичної особи у стадії ліквідації або припинення юридичної особи у встановленому законом порядку, а його поновлення на попередній неможливе внаслідок цього, то визнає таку особу звільненої за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу покладає на ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника). При цьому, власником юридичної особи, яка припинена у встановленому законом порядку без правонаступників є засновник цієї юридичної особи, який й несе відповідальність перед незаконно звільненою особою.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 344/7932/16-ц.

Враховуючи вищенаведене суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_1 звільненою за п. 1 ст. 40 КЗпП України

Факт незаконного звільнення позивача в силу вимог ст. 235 КЗпП України дає підстави для нарахування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 3 Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наданої відповідачем бухгалтерської довідки вбачається, що середньоденний заробіток позивача становить 216,13 грн.

Період за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2022 року по 17 травня 2023 рік

Кількість робочих днів за період з 01 листопада 2022 року по 17 травня 2023 рік становить 142.

Відповідно, вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2022 року по винесення рішення (17 травня 2023 рік) підлягає задоволенню в сумі 30 690,46 грн. (30 690,46 =142 * 216,13) з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

За таких обставин, даним судовим рішенням необхідно визнати незаконними та скасувати Наказ ФОП ОСОБА_2 № 01-11 «Про звільнення ОСОБА_1 » від 01 листопада 2022 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, визнати ОСОБА_1 звільненою за п. 1 ст. 40 КЗпП України, стягнути з ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2022 року по 17 травня 2023 рік в сумі 30 690,46 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 984, 80 грн.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи викладене та керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати Наказ ФОП ОСОБА_2 № 01-11 «Про звільнення ОСОБА_1 » від 01 листопада 2022 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, визнати ОСОБА_1 звільненою за п. 1 ст. 40 КЗпП України

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2022 року по 17 травня 2023 рік в сумі 30 690,46 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 1 984, 80 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2

Повний текст рішення виготовлено 18 травня 2022 року

Суддя С.О. Демидова