Справа № 463/1258/22
Провадження № 2/463/622/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді - Леньо С. І.

з участю секретаря - Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування моральної та матеріальної шкоди -

встановив:

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів, який у встановленому порядку уточнили та в кінцевому просять ухвалити рішення, яким витребувати на їхню користь з чужого незаконного володіння, а саме у ОСОБА_5 , підвальні приміщення номер IV площею 14,2 кв.м. та номер Vа площею 6,4 кв.м., які розташовані у підвалі будинку АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 29 223,90 грн. витрат, понесених на купівлю медичних засобів і 3 000 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . Підвальні приміщення цього будинку, які позначені номером IV площею 14,2 кв.м. та номером Vа площею 6,4 кв.м. є приміщеннями загального користування, тобто допоміжними, проте відповідач ОСОБА_5 , яка є власником квартири АДРЕСА_1 в цьому будинку, протиправно їх викупила на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2008. В такому випадку вона не є добросовісним набувачем цих приміщень, що є підставою для їх витребування на користь позивачів. Крім того, внаслідок протиправних дій відповідачів позивачу ОСОБА_1 завдано матеріальної та моральної шкоди, вимушений був докладати значних зусиль для організації свого побуту, витрачати кошти на лікування, через погіршення стану здоров`я. Розмір матеріальної шкоди становить 29 223,90 грн., а моральної шкоди 3 000 000 грн., які також просить стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 .

Відповідач Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради не погодилось та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Зазначає, що спірні приміщення є нежитловими і тому є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та могли бути відчужені. Що стосується матеріальної і моральної шкоди, вважає такі позовні вимоги недоведеними. Просить в позові відмовити. Також зазначає про пропуск строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідач Львівська міська рада також скерувала до суду відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Вказує, що є неналежним відповідачем, оскільки не є власником спірних приміщень. Просить в позові відмовити і також заявляє про пропуск строку позовної давності.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано.

Водночас, представник відповідача ОСОБА_5 надав письмові пояснення щодо безпідставності позовних вимог. Також, подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 15.02.2022.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 02.05.2022 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи.

Крім того, за клопотанням позивачів ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 04.05.2022 витребувано у ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» матеріали інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 .

В подальшому, за клопотанням позивачів ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13.07.2022 у порядку забезпечення позовних вимог накладено арешт на підвальні приміщення номер IV та Vа площею 20,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , які є частиною квартири АДРЕСА_3 .

06.10.2022 позивачі подали до суду заяву про відвід головуючого. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10.10.2022 такий відвід визнано необґрунтованим, а заяву передано для вирішення іншому судді.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14.10.2022 в складі судді Гирича С.В. в задоволенні заяви про відвід головуючого відмовлено.

Також, позивачем було заявлено клопотання про огляд спірних приміщень. Ухвалою суду від 20.10.2022, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і яка занесена до протоколу судового засідання в задоволенні такого клопотання відмовлено.

Після цього позивачі подали клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 24.01.2023 в задоволенні клопотання про призначення експертизи відмовлено.

З огляду на це позивачі повторно подали заяву про відвід головуючого. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15.02.2023 такий відвід визнано необґрунтованим, а заяву передано для вирішення іншому судді.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 16.02.2023 в складі судді Стрепка Н.Л. в задоволенні заяви про відвід головуючого відмовлено.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін, в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Таким чином суд виконав вимоги статті 221 ЦПК України.

Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.03.2023. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 під час виступу із вступним словом щодо змісту позовних вимог не висловлювався, вважаючи неможливим розгляд справи без проведення експертизи та дослідження всіх інших обставин. Загалом позов підтримав в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не прибула, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином, подала заяву про підтримання позову та розгляд справи без її участі (а.с.150).

Представники відповідачів Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_5 під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях, просять в позові відмовити.

Представник відповідача ЛМР в останнє судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив.

Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе заслухати справу у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матерали інвентаризаційної справи, заведеної на приміщення IV та Vа в будинку АДРЕСА_1 , оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

Відповідно до договору міни від 16.10.2000, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.19), позивач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 20.02.2008 (а.с.49-50, а.с.5-8 інвентаризаційної справи), відповідач придбала нежитлові приміщення площею 20,6 кв.м., позначені номерами IV та Vа, які розташовані у підвалі будинку за адресою АДРЕСА_1 . Продавцем за цим договором є Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Право власності на зазначені нежитлові приміщення за відповідачем ОСОБА_5 зареєстровано у встановленому законом порядку, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, оригінал якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.12 інвентаризаційної справи).

З метою витребування цих приміщень на свою користь та відшкодування шкоди позивачі звернулись до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Таким чином з огляду на факти справи та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд в першу чергу повинен вирішити, чи існують підстави для витребування спірних приміщень на користь позивачів та відшкодування шкоди на користь позивача ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що: «Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: […] вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. […] Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

За змістом частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 4 ЖК УРСР, до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

З огляду на викладене, нежиле приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду, є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 552/7636/14-ц.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що спірні нежитлові приміщення в минулому, тобто до укладення договору купівлі-продажу від 20.02.2008, належали позивачам.

Зрештою, позивачі також не вказують про своє право власності на ці приміщення, а навпаки, зазначають, що такі приміщення належать усім співвласникам будинку.

Вказане виключає можливість витребування цих приміщень на користь позивачів, оскільки таке витребування означає введення власника у володіння своїм майном і може бути застосоване лише відносно особи, яку незаконно позбавили права власності на майно.

В такому випадку немає необхідності досліджувати питання про правовий статус цих приміщень, оскільки не будучи власниками цих приміщень позивачі не можуть заявляти вимогу про їх витребування на свою користь.

Як наслідок, необґрунтованою слід визнати вимогу про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Зокрема, відповідно до частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Фактичною підставою для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачене законом. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У пункті 2 постанови Пленум Верховного Суду України від 29.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Подібний правовий висновок також міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 03.12.2014 у справі № 6-183цс14 та постановах Верховного Суду: від 11.12.2018 у справі № 759/4781/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 203/2378/14-ц та від 29.08.2019 у справі № 638/20603/16.

Іншими словами, на позивача покладається обов`язок довести факт завдання йому, діями чи бездіяльністю відповідача, майнової шкоди та її розмір, а на відповідача, в разі його не згоди, покладається обов`язок довести, що шкоду завдано не з його вини.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, за відсутності доказів про те, що спірні приміщення раніше належали позивачам, відсутні підстави для висновку, що внаслідок їх відчуження на користь ОСОБА_5 позивачам була завдана матеріальна чи моральна шкода, оскільки внаслідок такого відчуження позивачі не були позбавлені свого майна, а отже, їм не могло бути завдано шкоди.

В такому випадку позов в цілому слід визнати безпідставним і в його задоволенні відмовити.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)).

Оскільки у даній справі суд в позові відмовляє через його безпідставність, заява відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності не застосовується.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачами судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідачі не подавали. Крім того, відповідачі не наводили попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вони понесли або очікують понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,200,206,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 5, 11, 15, 16, 317, 319, 321, 386, 387, 388, ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ) , Львівської міської ради (м. Львів, пл. Ринок, 1 ), Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (м. Львів, пл. Галицька, 15, ЄДРПОУ ) про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме у ОСОБА_5 , підвальні приміщення номер ІV площею 14,2 кв.м. та номер Vа площею 6,4 кв.м., які розташовані в підвалі будинку АДРЕСА_1 , в користь позивачів, відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 000 грн., матеріальної шкоди в розмірі 29 223,90 грн. відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 19.05.2023.

Суддя: Леньо С. І.