П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2023 року

м. Рівне

Справа № 568/673/18

Провадження № 22-ц/4815/608/23

Головуючий у Радивилівському районному суді

Рівненської області: суддя Троцюк В.О.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(вступна і резолютивна частини) о 15 год. 01 хв.

06 березня 2023 року

у м. Радивилів Рівненської області

Повний текст рішення складено: 10 березня 2023 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Майданік В.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Радивилівська міська рада Рівненської області;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_2 ;

за участі: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бернацького Павла Васильовича на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 06 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Радивилівської міської ради Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_2 ; про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Бугаївського дошкільного навчального закладу "Дивосвіт" Радивилівського району Рівненської області (далі - Бугаївський ДНЗ "Дивосвіт"), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Бугаївська сільська рада Радивилівського району Рівненської області та завідувач Бугаївського ДНЗ "Дивосвіт" Музика Л.В.; про поновлення на роботі, оплату праці за час вимушеного прогулу та відшкодування 150 000 гривень моральної шкоди. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що рішенням Радивилівського районного суду від 11 травня 2018 року у справі №568/879/17 її поновлено на посаді вихователя наведеного навчального закладу з 10 жовтня 2017 року. 14 травня 2018 року на підставі наказу №37 її було поновлено на роботі, проте того ж дня (вказано рік - "2017") відповідно до наказу №38 звільнено з займаної посади з 10 жовтня 2017 року на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку та п. 4 ст. 40 КЗпП України через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Вважає, що оспорюваний наказ про її звільнення є незаконним, адже підставою для розірвання трудових відносин було вчинення нею таких самих проступків, які були підставою для звільнення 10 жовтня 2017 року. Цим обставинам уже було дано оцінку при прийнятті судом першої інстанції рішення у справі №568/879/17. Тому прийняття повторного наказу про її звільнення з тих самих підстав свідчить про самоуправство та навмисне невиконання завідувачем Бугаївського ДНЗ "Дивосвіт" судового рішення.

Щодо посилання в оспорюваному наказі на відсутність позивача на роботі без поважних причин протягом 4 годин 30 хвилин з 13 год. 00 хв. до 17 год. 30 хв. 10 жовтня 2017 року, то зазначала, що наказом №62 від 10 жовтня 2017 року її було звільнено з роботи. Відсутність на робочому місці не можна вважати прогулом без поважних причин, оскільки вона була відсутня з причин вимушеного прогулу, що було встановлено рішенням Радивилівського районного суду від 11 травня 2018 року у справі №568/879/17. Крім того, її звільнення за прогул суперечить правилам ст. 148 КЗпП України, за якими дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, і не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Також розірвання трудових відносин між сторонами з ініціативи роботодавця відбулося без попередньої згоди первинної профспілкової організації, що не відповідає вимогам ст. 43 КЗпП України.

Рішенням Радивилівського районного суду від 06 березня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано звільнення позивача з посади вихователя Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) "Дивосвіт" комбінованого типу Радивилівської міської ради на підставі наказу Бугаївського ДНЗ "Дивосвіт" №38 від 14 травня 2017 року (зі змінами відповідно до наказу №9 від 30 січня 2019 року) "Про звільнення ОСОБА_1 " неправильним.

Визнано ОСОБА_1 звільненою з 17 вересня 2021 року з посади вихователя Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) "Дивосвіт" комбінованого типу Радивилівської міської ради на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 111 882, 21 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 травня 2018 року по 17 вересня 2021 року з утриманням при виплаті цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто із Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області на користь позивача 20 000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав, а також 1 500 гривень судового збору.

Стягнуто із відповідача на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 704, 80 гривень судового збору.

Рішення суду в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 2 827, 35 гривень допущено до негайного виконання з утриманням при виплаті цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

У поданій через свого представника - адвоката Бернацького П.В. апеляційній скарзі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що фактично полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права, що призвело до хибного вирішення справи, та застосування норм матеріального права, які не підлягали до застосування.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про неврахування того, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту її прав, тобто суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. При цьому ОСОБА_1 не скористалася своїм правом внесення змін до позовної заяви після зміни учасників судового процесу в результаті ліквідації Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) "Дивосвіт" Радивилівської міської ради та не подала такі зміни у передбачений законом спосіб і строк.

Вважає, що в порушення вимог ст. 13, ч. 3 ст. 264 ЦПК України при ухваленні оскаржуваного рішення суд вийшов за межі позовних вимог і в порушення принципу диспозитивності самостійно обрав правову підставу та предмет позову. Тобто суд не розглянув жодної з заявлених вимог позивача, у т.ч. не з`ясував рахунків Радивилівської міської ради, з яких здійснюється фінансування Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) "Дивосвіт" Радивилівської міської ради, та чи здійснюється таке фінансування взагалі, постановив рішення з питань, про які у позові не заявлялися. Оскільки вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про скасування оспорюваного наказу, яка не була заявлена і не була задоволена, тому у суду відсутні підстави для задоволення похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Зверталася увага на те, що справу було помилково розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження, адже її належало вирішувати за правилами загального позовного провадження внаслідок того, що оспорюване звільнення набуло широкого резонансу та розголосу, в т.ч. у засобах масової інформації.

Щодо заявленого відводу головуючому, то заявник вважає, що підстави для цього були обґрунтованими. Тому ухвала Радивилівського районного суду від 01 жовтня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді, є помилковою.

Не погоджувався із прийняттям судом визнання позову Радивилівською міською радою, оскільки ця обставина суперечить закону та порушує права, свободи й інтереси третіх осіб (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). При цьому резолютивна частина судового рішення не містить посилання на норму ст. 206 ЦПК України.

Заявником вказувалося, що в порушення правил ст.ст. 259, 245 ЦПК України оскаржуване рішення не приймалося, не складалося та не підписувалося усім складом суду, який розглянув справу, за наслідками наради, позаяк під час його ухвалення головуючий та секретар судового засідання знаходилися у різних місцях поза межами нарадчої кімнати, яка у Радивилівському районному суді відсутня взагалі.

Також судове рішення всупереч ст. 265 ЦПК України не містить посилань на норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування; норми закону чи інший нормативно-правовий акт, вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

Щодо моральної шкоди, то вважає висновки про її завдання та розмір хибними через ненадання позивачем будь-яких доказів факту заподіяння та існування цієї шкоди, не було визначено, з яких саме міркувань вона виходила, визначаючи її розмір у 150 000 гривень, а також, чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням. При цьому норми права, в т.ч. ст. 386 ЦК України, не передбачають права на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах, що є предметом судового розгляду.

В зв`язку з необґрунтованістю заявник не згоден з ухвалою суду першої інстанції від 17 листопада 2021 року, якою відмовлено у виклику свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , показання яких повно і об`єктивно могли би підтвердити заперечення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимог щодо спору, проти позову та спростувати вимоги ОСОБА_1 .

Крім того, неправильною є і ухвала Радивилівського районного суду від 17 листопада 2023 року, якою відмовлено у призначенні комплексної психолого-педагогічної експертизи. Так, хоча призначення цієї експертизи і є необов`язковим при розгляді цієї справи, однак за викладених обставин та з урахуванням позовних вимог, а також того, що вирішення цивільних справ здійснюється на засадах змагальності сторін призначення цієї судової експертизи підлягало до задоволення.

З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

У поданому відзиві представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

До початку судового засідання 16 травня 2023 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Бернацьким П.В. подано заяву про відкладення розгляду справи внаслідок того, що він бере участь як захисник обвинуваченого у справі №204/610/23, провадження у якій відбувається у закритому судовому засіданні зі здійсненням етапування особи, яка перебуває під вартою, що вважав поважною причиною неможливості явки до Рівненського апеляційного суду. До заяви долучено копію листа з порталу Судової влади України та копію ордера від 20 березня 2023 року.

Між тим, ця заява визнана такою, що не підлягає до задоволення. Так, з копії листа з порталу Судової влади України видно, що розгляд кримінального провадження призначено на 16 травня 2023 року на 15 год. 30 хв., тоді як цивільна справа, де він представляє інтереси ОСОБА_2 , призначена на 16 травня 2023 року на 11 год. 00 хв., що не заважало йому взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Крім того, у матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена довіреність, що видана ОСОБА_2 , якою уповноважено представляти її інтереси, в т.ч. і в судах, помимо Бернацького П.В. , також і ОСОБА_8 . Довіреність видана строком на три роки без права передоручення та дійсна до 04 грудня 2023 року. Натомість ОСОБА_8 будь-якої заяви про неможливість взяти участь у судовому засіданні не подав, а про поважність причин своєї відсутності апеляційний суд не повідомив.

Відповідно до ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належно повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто процесуальним законом надано право розглядати справу за відсутності сторін, які належно повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

При цьому колегією суддів взято до уваги правову позицію, що висловлена Верховним Судом у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19). Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом попередньої інстанції, рішенням Радивилівського районного суду від 11 травня 2018 року у справі №№568/879/17, що набрало законної сили, позивача поновлено на роботі на посаді вихователя Бугаївського ДНЗ «Дивосвіт» із 10 жовтня 2017 року. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 жовтня 2017 року по 11 травня 2018 року та завдану моральну шкоду.

Правильним є те, що предметом розгляду у справі №568/879/17 був факт звільнення ОСОБА_1 з посади вихователя Бугаївського ДНЗ «Дивосвіт» відповідно до наказу №62 від 10 жовтня 2017 року на підставі п.3 ч.1 с.41 КЗпП України як за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Згідно з цим наказом роботодавця її звільнено з посади вихователя Бугаївського ДНЗ «Дивосвіт» у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 ввела в оману та не повідомила керівництво та профком навчального закладу про те, що під час працевлаштування та роботи в даному закладі одночасно перебувала на денній формі навчання в Міжнародному економіко-гуманітарному університеті ім. С.Дем`янчука і навчалась на денній формі навчання в Радивилівському професійному ліцеї. При цьому 20 серпня 2017 року під час урочистих заходів в с. Сетрятин Радивилівського району, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, в неадекватному стані, вчинила бійку в громадському місці та висловлювалась лайкою на адресу жителів села, в соціальних мережах (інтернет-спільнотах), в т.ч. на особистій сторінці (профілі), розмістила ряд світлин, які засвідчують аморальну поведінку вихователя.

За змістом цього рішення, під час розгляду справи по суті обставин вчинення ОСОБА_1 аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаних з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті) не встановлено.

Згідно із ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання судового рішення наказом по Бугаївському ДНЗ «Дивосвіт» №37 від 14 травня 2018 року «Про поновлення на роботі» ОСОБА_1 поновлено на попередній посаді вихователя (т.1 а.с. 10).

Того ж дня роботодавцем видано наказ №38 «Про звільнення», яким ОСОБА_1 звільнено посади вихователя на підставі п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України, як за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, п.4 ст.40 КЗпП України, як за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, з 10 жовтня 2017 року. (т.1 а.с. 11).

З оспорюваного наказу видно, що позивача звільнено з посади вихователя з огляду на те, що вона ввела в оману та не повідомила керівництво та профком навчального закладу про те, що під час працевлаштування та роботи в даному закладі одночасно перебувала на денній формі навчання в Міжнародному економіко-гуманітарному університеті ім.С.Дем`янчука, навчалась на денній формі навчання в Радивилівському професійному ліцеї, 20 серпня 2017 року під час урочистих заходів в с.Сетрятин Радивилівського району, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, в неадекватному стані, вчинила бійку в громадському місці та висловлювалась лайкою на адресу жителів села, в соціальних мережах (інтернет-спільнотах), в т.ч. на особистій сторінці (профілі), розмістила ряд світлин, які засвідчують аморальну поведінку вихователя, 10 жовтня 2017 року була відсутня на роботі без поважних причин протягом робочого дня 4 год. 30 хв., а саме з 01 год. 00 хв. до 17 год. 30 хв.

Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 14 травня 2018 з посади вихователя на підставі п.3 ч.1 ст. 41 КЗпП України роботодавець посилається на ті ж самі підстави її звільнення, що були предметом вирішення і у справі №568/879/17. Додатковою підставою звільнення була обставина відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Днем звільнення позивача відповідно до оспорюваного наказу також є 10 жовтня 2017 року.

В подальшому, 14 травня 2018 року, ОСОБА_1 було поновлено на попередній посаді вихователя Бугаївського ДНЗ «Дивосвіт» та того ж дня звільнено з тих самих підстав, що й звільнення з 10 жовтня 2017 року.

Надалі, 30 січня 2019 року, роботодавцем видано наказ №9 «Про внесення змін до наказу від 14 травня 2017 року №38 «Про звільнення ОСОБА_1 » з метою виправлення помилок в наказах з кадрових питань в період з 01 січня 2018 року по 30 січня 2019 року, спричинених некоректним викладенням змісту наказів та дат їх прийняття, наказ №38 від 14 травня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 » викладено в новій редакції. Зокрема, змінено дату наказу - "14 травня 2018 року", дату звільнення - "14 травня 2018 року" та виключено посилання звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, як на відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Також змінено підстави винесення даного наказу (т.1 а.с.151)

Як убачається зі змісту наказу щодо звільнення ОСОБА_1 №62 від 10 жовтня 2017 року, що був предметом спору у справі №568/879/17, та наказу про її звільнення №38 від 14 травня 2018 року, в їх основу покладено ті ж самі обставини.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому правильно судом вказувалося, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Тобто зроблено обґрунтований висновок про те, що при звільненні 14 травня 2018 року ОСОБА_1 із посади вихователя Бугаївського ДНЗ «Дивосвіт» її право на працю було порушене, а, отже, її було звільнено без законних на те підстав.

Отже, оспорюване звільнення правильно визнано помилковим.

Судом було встановлено, що Бугаївська сільська рада Радивилівського району Рівненської області, правонаступник якої - Радивилівська міська рада, є засновником роботодавця.

Рішенням Радивилівської міської ради №82 від 11 січня 2021 року назву Бугаївського ДНЗ «Дивосвіт» замінено на Бугаївський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) "Дивосвіт" комбінованого типу Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області.

На підставі відповідного рішення Радивилівської міської ради №201 від 08 квітня 2021 року Бугаївський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) "Дивосвіт" комбінованого типу Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області» припинено шляхом ліквідації його як юридичної особи.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань 17 вересня 2021 року Бугаївський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) "Дивосвіт" комбінованого типу Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області припинено без правонаступництва.

З висновку Верховного Суду України, що висловлений у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-33 цс14, видно, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч.1 ст. 235, ст. 2401 КЗпП України, а, отже, установивши, що звільнення/переведення відбулося з порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Згідно зі ст. 2401 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або роботодавця (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення".

З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. третьому п. 18 своєї постанови №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", вбачається, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст. 235 КЗпП України). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Тобто неможливість поновлення працівника на попередній посаді може бути пов`язано виключно з однією обставиною - ліквідацією роботодавця.

Приходячи до переконання про залишення оскаржуваного рішення без змін, колегія суддів бере до уваги правильність висновків суду попередньої інстанції про те, що поновлення ОСОБА_1 на роботі є неможливим внаслідок ліквідації роботодавця, а тому її слід визнати звільненою з посади вихователя Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Дивосвіт» комбінованого типу Радивилівської міської ради на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з 17 вересня 2021 року. При цьому ліквідація роботодавця унеможливлює поновлення позивача на роботі, проте не позбавляє її права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу незаконного звільнення до початку ліквідації закладу освіти, з яким позивач перебувала у трудових відносинах.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Отже, норма ст. 235 КЗпП України встановлює відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Середній заробіток працівника обчислюється відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Оскільки звільнення ОСОБА_1 проведено всупереч закону, тому на користь позивача з Радивилівської міської ради, як правонаступника Бугаївської сільської ради і засновника роботодавця, підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 травня 2018 року по 17 вересня 2021 року в розмірі 111 882,21 гривень. Обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року. За пунктом 2 зазначеного Порядку у разі обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

До моменту незаконного звільнення з роботи 14 травня 2018 року позивач перебувала у вимушеному прогулі в зв`язку з її звільненням 10 жовтня 2017 року. Рішенням Радивилівського районного суду від 11 травня 2018 року у справі №568/879/17 встановлено розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 на посаді вихователя згідно з тарифікаційним списком працівників дитячих дошкільних закладів станом на 10 жовтня 2017 року - 2 827 гривень 35 копійок.

Тому розмір середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 15 травня 2018 року по 17 вересня 2021 року склав 111 882,21 гривень, а саме за 2018 рік - 21 407,01 гривень, за 2019 рік - 33 928,20 гривень, 2020 рік - 33 928,20 гривень, 2021 рік - 22 618,80 гривень.

Роз`ясненнями абз. п`ятого п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року стверджується, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно ч.1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах встановлених законом.

Нормами п.171.1 ст.171 та 14.1.180 ст.14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Крім іншого, суд дійшов правильного переконання і про наявність та розмір завданої моральної шкоди.

Так, постановою Верховного Суду від 05 червня 2020 року у справі № 711/2765/16-ц зроблено такий правовий висновок.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 2371 КЗпП України.

Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ця норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Тому компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що полягало у звільнення позивача із займаної посади, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як правильно вказував суд попередньої інстанції, противоправними діями роботодавця позивачу було завдано фізичних і моральних страждань, які полягали у тому, що ОСОБА_1 зазнала переживань з приводу її повторного незаконного звільнення, вона втратила душевний спокій, а її душевні страждання посилювались тим, що безпідставно була позбавлена права на роботу та відповідно й отримання прибутку.

При цьому заявлений розмір моральної шкоди в сумі 150 000 гривень визнано завищеним і таким, що не в повній мірі відповідає характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнала позивач, суті спірних правовідносин та засадам розумності, виваженості та справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди ОСОБА_1 суд обґрунтовано взяв до уваги конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. З урахуванням розумності, виваженості та справедливості цей розмір визначено у 20 000 гривень, що є об`єктивним, відповідатиме завданим моральним стражданням позивача та буде достатнім для їх відшкодування.

Щодо доводів апеляційної скарги про обрання позивачем неналежного способу захисту свого права, то з ними погодитися неможливо.

Так, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18); від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19); від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц (провадження № 14-354цс19); від 04 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19); від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19); від 15 вересня 2020 року справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

У наведеному висновку закладено основний принцип: один спір має вирішуватися судами лише один раз, по одному спору має прийматися лише одне судове рішення. Умови для ефективного захисту права: - належний рівень правничої допомоги - чітке формулювання позовних вимог, задоволення яких призведе до реального поновлення порушеного права чи інтересу, - можливість виконання ухваленого рішення.

Тому з огляду на обставини справи, враховуючи, що спірні правовідносини виникли у травні 2018 року, беручи до уваги, що порушене суб`єктивне право на працю в будь-якому випадку повинно бути захищене в судовому порядку, необґрунтованими є аргументи заявника про недодержання судом принципу диспозитивності цивільного судочинства і вихід за межі позовних вимог.

Не заслуговують на увагу й посилання автора апеляційної скарги на недодержання судом правил таємниці нарадчої кімнати внаслідок того, що під час ухвалення оскаржуваного рішення головуючий та секретар судового засідання знаходилися у різних місцях. Так, будь-яких доказів про те, що головуючий під час ухвалення рішення перебував поза межами нарадчої кімнати матеріали справи не містять, а до апеляційної скарги їх долучено не було. При цьому перебування секретаря судового засідання в нарадчій кімнаті при прийнятті судового рішення судом прямо суперечить вимогам цивільного процесуального законодавства.

Так, згідно із ч. 1 ст. 34, ст. 65, ч.ч. 1-2 ст. 245 ЦПК України цивільні справи у судах першої інстанції розглядаються одноособово суддею, який є головуючим і діє від імені суду, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Учасниками судового процесу, крім учасників справи та їхніх представників, є помічник судді, секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, експерт з питань права, перекладач, спеціаліст.

Під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який розглядає справу. Під час перебування в нарадчій кімнаті суддя не має права розглядати інші судові справи.

Спростовуються змістом оскаржуваного рішення і аргументи про те, що воно не містить посилань на норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони і які суд не застосував, та мотиви їх незастосування; норми закону чи інший нормативно-правовий акт, вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення права.

З приводу доводів заявника про хибність встановлення факту завдання моральної шкоди та визначення її розміру, то цим обставинам з урахуванням вимог закону судом дано повну і об`єктивну оцінку, а також правильно встановлено природу спірної моральної шкоди, характер та ступінь її заподіяння, тяжкість у зв`язку з порушенням права позивача на працю вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, що були необхідні для відновлення попереднього стану. З огляду на це правильно визначено розмір моральної шкоди у 20 000 гривень.

При цьому необґрунтованим є покликання представника ОСОБА_2 на норму ст. 386 ЦК України, яка взагалі судом не застосовувалася та яка не регулює і не може регулювати спірних відносин між сторонами.

За наведеного не заслуговують на увагу і твердження апеляційної скарги про помилковість ухвал Радивилівського районного суду від 01 жовтня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні заяви про відвід головуючому, від 17 листопада 2021 року, якою відмовлено у виклику свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та від 17 листопада 2023 року, якою відмовлено у призначенні комплексної психолого-педагогічної експертизи.

Не можна погодитися і з аргументами апеляційної скарги про недодержання судом попередньої інстанції інших норм процесуального права.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Між тим, будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, матеріали справи не містять, заявником представлено не було, а апеляційним судом їх не було здобуто.

При цьому відсутні й обставини порушення норм процесуального права, які спонукали би до обов`язкового скасування судового рішення, що передбачено ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Решта посилань автора апеляційної скарги про хибність оскаржуваного рішення колегією суддів також визнаються необгрунтованими, а тому відхиляються.

Повно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов частково, визнавши звільнення ОСОБА_1 неправильним та вважаючи її звільненою з 17 вересня 2021 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а також стягнувши із відповідача 111 882, 21 гривні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 20 000 гривень моральної шкоди.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бернацького Павла Васильовича залишити без задоволення, а рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 06 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

В.В.Майданік

Повний текст постанови складено: 16.05.2023