Номер провадження: 22-ц/813/1934/23
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бикової Оксани Володимирівни, представника ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2021 року, постановленого під головуванням судді Кисельова В.К., повний текст рішення складений 09 вересня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення та вселення, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення та вселення, в якому просила усунути перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення із зазначеної квартири: ОСОБА_3 , малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 та вселити ОСОБА_2 до належної їй квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності виникло на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.02.2018р. та постанови апеляційного суду Одеської області від 25.10.2018 року, яким встановлені наступні обставини.

Після смерті свекра, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 . Вищезазначена квартира, загальною площею 26,5 кв.м., належала спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 06.10.2008 року, про що зроблено відповідний запис № 12-36338.

Спадкоємцем першої черги після померлого ОСОБА_5 був його син - ОСОБА_6 .

У встановлений законом строк, чоловік, ОСОБА_6 , звернувся до Четвертої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що відповідно підтверджується копією заяви по спадковій справі № 755/2013 від 13.08.2013 року, але отримати свідоцтво не зміг.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2013р. по цивільній справі №523/15715/13-ц був встановлений факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , з 1975 року по 29 липня 2013 року.

Ухвалою колегії судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 25.06.2014 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2013 року було скасовано та заяву було залишено без розгляду, у зв`язку з наявністю спору про право.

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_6 про зміну черговості одержання права на спадкування. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2015 року позов ОСОБА_1 про зміну черговості спадкування було задоволено, а також надано ОСОБА_1 право на спадкування разом зі спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_6 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 .

Ухвалою від 05.03.2014 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2014 року по справі №523/19580/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа - Четверта Одеська державна нотаріальна контора, про зміну черговості одержання права на спадкування було скасоване.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08.09.2014 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа - Четверта Одеська державна нотаріальна контора, про зміну черговості одержання права на спадкування. Вищевказаним рішенням встановлено, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом є син відповідач у справі, який своєчасно звернувся до Четвертої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.01.2015 року, рішення суду першої інстанції залишено в силі, в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Однак на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2013 року, яким було встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_7 разом із ОСОБА_5 більше п`яти років та на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2014 року, яким ОСОБА_1 , спадкоємцю четвертої черги, було надано право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги ОСОБА_6 , державним нотаріусом Ласурія Я.Ю. на ім`я ОСОБА_1 , спадкоємця першої черги, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.02.2014 року, реєстровий №2-75, після смерті ОСОБА_5 та проведено державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.06.2015 року по цивільній справі №523/1712/15-ц було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.02.2014 року, реєстровий №2-75, видане державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Ласурія Я.Ю. на ім`я ОСОБА_1 , на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , скасувавши (вилучити) державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відомості про реєстрацію за ОСОБА_1 права спільної власності на 1/2 частку кв. АДРЕСА_1 .

Однак, будучи обізнаною про наявність судового спору, а також користуючись наявністю у неї реєстрації права власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2014 року, реєстровий №2-75, виданого державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Ласурія Я.Ю., 15.06.2015 року відповідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поляковою Т.Ю. у реєстрі за № 210, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_8 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

18.06.2015 року ОСОБА_8 подарував 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік позивачки ОСОБА_6 , після смерті якого спадкоємцем першої черги є позивачка його дружина, ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину.

Суворовським районним судом м. Одеси та апеляційним судом Одеської області встановлено, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом, після померлого ОСОБА_6 є його дружина - ОСОБА_2 , яка своєчасно звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Позивачка стверджує, що вона є намір вселитись в квартиру, але відповідач не впускають її в квартиру, а також на її вимоги у добровільному порядку звільнити належну Позивачу квартиру категорично відмовляють.

Крім того, з відповіді КП «ЖКС «Пересипський» від 22.10.2019 року, - в спірній квартирі АДРЕСА_1 крім ОСОБА_3 , яка незаконно вселилась в зазначену квартиру, незаконно вселені і зареєстровані також малолітня донька ОСОБА_3 , а також сама ОСОБА_9 , через яку саме й створилась дана ситуація.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволений.

Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_3 , спільно з малолітньою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Бикова О.В., представник ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким у позові відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки судочинство здійснено не на змагальності, ОСОБА_1 позбавили можливості подати докази до суду. У зв`язку з чим вважає, що суд невірно встановив обставини справи та рішення прийнято за відсутності доказів про порушене право позивача.

У відзиві на апеляційну каргу, адвокат Яценко Ю.В., представник ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, проте доводи апеляційної скарги не містять жодних правових підстав для скасування рішення суду, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи про призначене судове засідання на 16 травня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 82-91 т. 2).

ОСОБА_1 , її представник - адвокат Бикова О.В., Кравченко І.В., представник Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання, призначене на 16 травня 2023 року не з`явилися, про розгляд справи були сповіщені належним чином (а.с. 84-85, 86-87, 88-91 т. 2).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Яценко Ю.В., представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2018 року, а також постановою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у цивільній справі №523/10342/15-ц позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_1 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Полякова Т.Ю. про витребування майна та визнання право власності в порядку спадкування за законом задоволені частково. Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1 шляхом припинення права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , що їй належить на підставі договору дарування від 18.06.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поляковою Т.Ю., зареєстрованого у реєстрі за № 221. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що складається з однієї житлової кімнати площе 15,8 кв.м., загальною площею 26,5 кв.м., у порядку спадкування за законом після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . Решта позовних вимог ОСОБА_2 щодо скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно залишена без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до КП «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації Управління житлового комунального-господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської Ради від 06.10.2008р. № 211950, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло квартиру АДРЕСА_1 , яке видане Управлінням житлового комунального-господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської Ради 06.10.2008р. за № 211950 на ім`я ОСОБА_5 залишені без задоволення.

В процесі розгляду вказаної справи було встановлено, що виконкомом Ленінської районної ради депутатів трудящих 29 жовтня 1974 року ОСОБА_5 було видано посвідчення № НОМЕР_1 на право зайняття службової жилої площі за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з однієї кімнати житловою площею 15,9 м.кв.

Розпорядженням органу приватизації - Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради № 211950 від 06 жовтня 2008р. кв. АДРЕСА_1 було передано в порядку приватизації у приватну власність ОСОБА_5 .

На підставі цього розпорядження, Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, було видано свідоцтво про право власності па житло від 06 жовтня 2008 року № НОМЕР_2 . Право власності на нерухоме майно зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН».

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

Спадкоємцем першої черги після померлого ОСОБА_5 був його син ОСОБА_6 .

У встановлений законом строк, ОСОБА_6 звернувся до Четвертої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджено копією заяви по спадковій справі № 755/2013 від 13.08.2013 року, але отримати свідоцтво не зміг.

Вищевказані обставини були викликані діями ОСОБА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2013 року по цивільній справі № 523/15715/13-ц був встановлений факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , з 1975 року по 29 липня 2013 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2014 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2013 року було скасовано та заяву було залишено без розгляду, у зв`язку з наявністю спору про право.

Однак, користуючись наявністю рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2013 року, яким був встановлений факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_6 про зміну черговості одержання права на спадкування. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2015 року (справа 523/19580/13-ц) позов ОСОБА_1 про зміну черговості спадкування було задоволено, а також надано ОСОБА_1 право на спадкування разом зі спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_6 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 05 березня 2014 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2014 року по справі №523/19580/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа - Четверта Одеська державна нотаріальна контора, про зміну черговості одержання права на спадкування було скасовано.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа - Четверта Одеська державна нотаріальна контора, про зміну черговості одержання права на спадкування було відмовлено. Вказаним судовим рішенням встановлено, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом є син спадкодавця - відповідач у справі, який своєчасно звернувся до Четвертої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Позивачка також своєчасно звернулась із заявою про прийняття спадщини до Четвертої Одеської державної нотаріальної контори, що підтверджується копією спадкової справи.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2015 року, рішення суду першої інстанції залишено в силі, в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Однак, на підставі рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2013 року (справа №523/15715/13-ц), яким було встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_7 з ОСОБА_5 більше п`яти років та рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2014 року (справа №523/19580/13-ц) яким ОСОБА_1 , спадкоємцю четвертої черги, було надано право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги ОСОБА_6 , державним нотаріусом Ласурія Я.Ю. на ім`я ОСОБА_1 , спадкоємця першої черги, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.02.2014р., реєстровий № 2-75, після смерті ОСОБА_5 та проведено державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 червня 2015 року по цивільній справі №523/1712/15-ц було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.02.2014р., реєстровий №2-75, видане державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Ласурія Я.Ю. на ім`я ОСОБА_1 на 1/2 частку кв. АДРЕСА_1 , скасувавши (вилучити) державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію за ОСОБА_1 право спільної власності на 1/2 частку кв. АДРЕСА_1 .

Судом було встановлено встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 12 березня 2014 року, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 19 червня 2015 року (а.с. 33 т. 1).

Отже, реєстрація в квартирі відповідачів була здійснення фактично на підставі реєстрації за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2014р., реєстровий № 2-75, після смерті ОСОБА_5 , яке було видано державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Ласурія Я.Ю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення та вселення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі незаконно проживають у кв. АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч. 3 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

У відповідності з ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , а також малолітня ОСОБА_4 не були зареєстровані у кв. АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також судом взято до уваги, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2013 року по цивільній справі №523/15715/13-ц, яким був встановлений факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , з 1975 року по 29 липня 2013 року було скасовано ухвалою колегії судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2014 року.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду про те, що оскільки ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , а також неповнолітня ОСОБА_4 не були членами сім`ї колишнього власника квартири ОСОБА_5 , а тому гарантії, які встановлені положеннями ч. 2 ст. 65 ЖК України, ч. 1 ст. 156 ЖК України до них не можуть бути застосовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 3 ст. 116 ЖК України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , а також малолітня ОСОБА_4 без законних підстав проживають у кв. АДРЕСА_1 , оскільки фактично вселились та зареєструвались в квартирі на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2014р., реєстровий № 2-75, після смерті ОСОБА_5 , яке було видано державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Ласурія Я.Ю. та яке було визнано в судовому порядку недійсним.

При цьому судом звернуто увагу, що між позивачкою та відповідачами не було досягнуто будь-якої домовленості або письмового договору, згідно якого відповідачам надавалось право проживання кв. АДРЕСА_1 .

Крім того, позивачка не має можливості користуватись квартирою, оскільки відповідачі в квартиру її не допускають, що не дає можливості позивачці користуватись належній їй на праві власності квартирою.

Також судом вірно зазначено про те, що право малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 користування жилим приміщенням у кв. АДРЕСА_1 , відповідно до положень ст. 29 ЦК України, пов`язане з правом її матері ОСОБА_3 , оскільки малолітня вселилась до квартирі спільно з матір`ю та з урахуванням того, що ОСОБА_3 проживає в кв. АДРЕСА_1 без законних підстав, а малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 вселилась до квартири без погодження колишнього власника квартири ОСОБА_5 , то вона підлягає виселенню спільно з матір`ю без надання іншого приміщення.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , вселивши її до кв. АДРЕСА_1 та виселивши відповідачів із заначеної квартири без надання іншого жилого приміщення.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги адвоката Бикової О.В., представника ОСОБА_1 про те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки судочинство здійснено не на змагальності, ОСОБА_1 позбавили можливості подати докази до суду, у зв`язку з чим вважає, що суд невірно встановив обставини справи та рішення прийнято за відсутності доказів про порушене право позивача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Крім того, колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Бикової Оксани Володимирівни, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 18 травня 223 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Т.В. Цюра