ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/2114/21 Номер провадження 22-ц/814/1683/23Головуючий у 1-й інстанції Шарко О.П. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Триголов В.М.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09 червня 2021 року, постановлене суддею Шарко О.П. (повний текст складено 16 червня 2021 року),

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» (далі - ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

02.04.2021 ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» звернулося в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 17.04.2018 між ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту №1697371, за умовами якого кредитор надав позичальнику в тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 9 000,00 грн. строком на 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 2 849,00 грн.

Договір укладався в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті credit365ua, підписана за допомогою електронного підпису одноразовим персональним ідентифікатором, який направлявся позичальнику на номер мобільного телефону, вказаний в заявці на отримання грошових коштів № 1697371 . Після укладення договору повідомлення про його укладення було направлено на електронну пошту відповідача, зазначену ним в особистому кабінеті на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із підстав неналежного виконанням позичальником кредитних зобов`язань у порядку та строки, визначені умовами кредитного договору, просить стягнути із відповідача на користь товариства заборгованість станом на 31.03.2021 у розмірі 142 315,00 грн., яка складається із: 9 000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 131 536,00 грн. - заборгованість за відсотками (згідно п.п.2.9, 2.11 договору); інфляційні втрати (ст.625 ЦК України) - 756,00 грн.; пеня (п.4.2 договору) -1 350,00 грн.; а також судові витрати у розмірі 2 270,00 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09.06.2021 позовні вимоги ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» задоволено та стягнуто із ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість за кредитним договором від 17.04.2018 №1697371 у розмірі 142 315,00 грн. та 2 270,00 грн. судового збору.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що відповідач, підписавши кредитний договір за допомогою одноразового персонального паролю ідентифікатора, погодився із умовами кредитування, зазначених у паперовій копії електронного доказу. Свої зобов`язання перед кредитором належним чином не виконав, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню згідно наданого позивачем розрахунку.

Відповідач ОСОБА_1 із рішенням районного суду не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, постановивши до стягнення заборгованість у розмірі 13 724,63 грн. та здійснити перерозподіл судових витрат.

Зазначає, що наявна у справі пропозиція (оферта) укладення договору про надання кредиту містить накладення електронного цифрового підпису лише позивача, виготовлена останнім та не містить доказів її погодження позичальником.

Припускає, що із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення в суд із позовом кредитор міг додати до позовної заяви пропозицію (оферту) у будь-якій редакції, найбільш сприятливій для нього, а тому така пропозиція не є належним доказом обізнаності позичальника із такими умовами кредитування.

Наголошує, що єдиними умовами із якими він був обізнаний та які були ним підписані є Заявка №1697371, де наявні відомості про строк (30 днів), суму (9 000,00 грн.), проценти (1,06%). Після спливу 30 днів сторони не продовжували строк договору, а тому після його спливу кредитор втратив право нараховувати проценти в порядку ст.1048,1049 ЦК України.

Визнає, що за умов, погоджених ним, позичальником, до стягнення підлягає заборгованість у розмірі 13 724,63 грн., що складається із: тіла кредиту в розмірі 9 000,00 грн. + 2 849,00 грн. проценти за 30 днів строку договору (1,06% в день) + 775,23 грн., що становить 3% річних + 1 697,40 грн. - 597,00 грн., сплачених позичальником.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12.07.2021 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09.06.2021; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 19.07.2021.

26.07.2021 позивачем подано до Харківського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якій з підстав, раніше викладених у позові, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

10.12.2021 відповідачем подано до Харківського апеляційного суду додаткові пояснення, обґрунтовані висновками Кельменецького районного суду Чернівецької області у справі №717/1296/21 від 29.11.2021 та позицією Верховного Суду у справах №444/9519/12 від 28.03.2018, №310/11534/13-ц від 04.07.2018, №202/4494/16-ц від 31.10.2018.

11.10.2022 відповідачем подано до апеляційного суду додаткові пояснення, до яких приєднано практику судів апеляційної інстанції у справах №717/1296/21, №341/351/20, №136/946/19, №398/4106/20.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03.11.2022 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

27.01.2023 відповідачем подано до апеляційного суду додаткові пояснення, до яких приєднано практику судів апеляційної інстанції у справах №717/1296/21, №754/2532/22, №341/351/20, №136/946/19, № 398/4106/20.

08.02.2023 позивачем подано заперечення на додаткові пояснення та 15.05.2023 власні пояснення.

16.05.2023 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява відповідача про відкладення розгляду та його не проведення за відсутності відповідача, який має намір спростувати пояснення позивача.

Суд вважає клопотання таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України упорядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Згідно із ч.ч.5,6 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

З огляду на викладені норми процесуального права, апеляційний суд вважає заявлене позивачем клопотання невмотивованим, тоді як характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та конкретні обставини у справі не вимагають проведення судового засідання з викликом сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Апеляційний суд створив учасникам процесу в даній справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Наведена позиція узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrelePortugal», заява №64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в межах вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 20.03.2018 директором ТОВ «АІА Фінанс Груп» підписано шляхом накладення електронного цифрового підпису пропозицію (оферта) укладення договору про надання кредиту, копія якого додана до позовної заяви.

Згідно п.1.1. цього договору кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит та сплатити нараховані проценти на умовах, передбачених договором та погодженою кредитодавцем заявкою позичальника.

За змістом п.2.1 договору договір укладається за кожною окремою погодженою заявкою позичальника на строк кредиту, визначений в такій заявці.

Сума кредиту та строк повернення кредиту в межах, визначених договором зазначається в заявці позичальника, що формується позичальником у власному особистому кабінеті на підставі умов договору (п.2.2. договору).

Датою надання кредиту вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок позичальника. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в день надання кредиту (п.2.6. договору).

Згідно п.2.10. цього договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за кредитом, визначені п.2.8 договору, в останній день строку користування кредитом.

У передбачений п.2.11. договору період за користування кредитом нараховувалися проценти за первинною процентною ставкою (1,06% в день, 386,9% річних). Обов`язок сплати процентів згідно даного пункту договору виникає у позичальника в день, наступний за днем їх нарахування.

Згідно п.4.2. договору у випадку прострочення строку повернення кредиту позичальник сплачує за кожний день неповернення кредиту пеню від суми кредиту у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, але не більше 15 відсотків суми простроченого платежу./а.с.11-22 т.1/

17.04.2018 ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором підписав заявку №1697371, за змістом якої просить ТОВ «АІА Фінанс Груп» надати йому кредит на умовах, обраних ним згідно пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, з умовами якої він ознайомлений та погоджується. Просить надати кредит на зазначених умовах: сума кредиту - 9 000,00 грн.; строк повернення кредиту - 30 днів; процентна ставка (% від суми кредиту в день) - 1,06; реальна річна процентна ставка за кредитом,% - 385; очікувана сукупна вартість кредиту (проценти) - 2 849,00 грн.; загальна сума до повернення (проценти і кредит) - 11 849,00 грн./а.с.22-24 т.1/

17.04.2018 платником ТОВ «АІА Фінанс Груп» перераховано на банківську картку позичальника ОСОБА_1 9 000,00 грн. згідно договору кредиту № від 17.04.2018 без ПДВ, що підтверджується копією платіжного доручення №12391./а.с.28 т.1/

Згідно реєстру платежів клієнта ОСОБА_1 станом на 31.03.2021 останнім сплачено наступні платежі: 21.05.2018 - 247,00 грн.; 25.05.2018 - 250,00 грн.; 12.06.2018 - 100,00 грн./а.с.29 т.1/

17.03.2021 ТОВ «АІА Фінанс Груп» надіслано ОСОБА_1 вимогу вих. №210317-1 щодо виконання зобов`язань за договором, за змістом якої вимагає у строк до 31.03.2021 погасити заборгованість у сумі 142 715,00 грн., що складається із: суми наданого і неповерненого в строк кредиту - 9 000,00 грн.; суми процентів - 130 335,00 грн.; пені - 1 350,00 грн.; інфляційних втрат - 1 030,00 грн./а.с.41,42 т.1/

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив із підстав доведеності належними доказами існування між сторонами зобов`язання на умовах договору приєднання, підписаного позичальником в електронній формі, що відповідає приписам ст.ст.6, 627 ЦК України, ст.ст.11,12 Закону України «Про електронну комерцію». Позивачем підтверджено доказами належність виконання ним зобов`язання, тоді як відповідач не надав суду доказів на спростування факту наявності заборгованості у розмірі, заявленому до стягнення. Тому суд визнав указана заборгованість обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може з таких підстав.

Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні регламентовані Законом України «Про електронну комерцію», який визначає порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем, а також права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Згідно статті третьої цього Закону електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частин 3-6, 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справах №524/5556/19 від 12.01.2021, №234/7159/20 від 10.06.2021.

Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися, зокрема в електронній формі.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін уважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Із огляду на викладене будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України та ГК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті205, 207 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір уважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови: використання засобу електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди;електронний підпис одноразовим ідентифікатором,визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у постановах від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 10.06.2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, апеляційний суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Із огляду на викладені норми матеріального права та позицію Верховного Суду щодо їх застосування, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно доведення позивачем існування між сторонами зобов`язання на умовах договору про надання кредиту, істотні умови якого погоджені позичальником.

Такі висновки відповідають алгоритму укладення договору про надання кредиту, за змістом якого без ознайомлення позичальника із порядок надання коштів у позику, подальше укладення електронного договору кредиту на сайті є неможливим.

За таких обставин, заповненням заявки позичальник підтвердив прийняття відповідних умов надання позики, а також засвідчив, що він повідомлений в установленій формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України, та сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, оскільки не містять доказів, які б підтверджували, що він, відповідач, не використовував одноразовий ідентифікатор для підписання електронної форми кредитного договору, і, фактично зводяться до нерозуміння природи договору, що відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 19.03.2021 №904/2073/19, не звільняє споживача послуг, як сторону зобов`язання, від його виконання.

Твердження відповідача, що із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення в суд із позовом кредитор міг додати до позовної заяви пропозицію (оферту) у будь-якій редакції, найбільш сприятливій для нього, а тому така пропозиція не є належним доказом обізнаності позичальника із такими умовами кредитування, колегія суддів відхиляє. По-перше, такі твердження є припущеннями відповідача, що не ґрунтуються на доказах; по-друге, договір про надання кредиту підписаний директором ТОВ «АІА Фінанс Груп» 20.03.2018 шляхом накладення електронного цифрового підпису, тобто є актуальною редакцією умов зобов`язання на момент подачі відповідачем заявки.

Доказів на спростування змісту заявки та волевиявлення позичальника на укладення такого договору останнім не надано, а отже, за правилами ч.4 ст.12 ЦПК України він несе ризик настання наслідків, із цим пов`язаних.

Із огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо підставності стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками в межах строку дії договору.

Так, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частини перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12-ц).

У спірних правовідносинах умовами договору (п.1.1.) визначено, що кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит та сплатити нараховані проценти на умовах, передбачених договором та погодженою кредитодавцем заявкою позичальника, яким визначено: суму кредиту - 9 000,00 грн., строк дії договору - 30 днів та базову відсоткову ставку за перший день - 1,06% від суми кредиту в день.

Отже до стягнення підлягають відсотки за період із 17.04.2018 по 17.05.2018 (останній день повернення позики), що становить 2 862,00 грн., із розрахунку: 95,40 грн. (9 000,00 грн. х 1,06%) х 30 дн., із яких позивачем заявлено до стягнення 2 849,00 грн. і які визнаються відповідачем.

Позовні вимоги про стягнення процентів після 17.05.2018 не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Тому в цій частині апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги щодо відсутності підстав стягнення відсотків згідно ч.2 ст.1050 ЦК України після закінчення строку кредитування.

Посилання позивача на положення п.п.2.9, 2.11 договору, як підстави нарахування процентів поза межами строку кредитування, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Так, за змістом п.2.9 договору плата за користування кредитом нараховується на суму кредиту, зазначену в погодженій кредитодавцем заявці позичальника в день отримання кредиту в повному розмірі.

Починаючи з другого дня за останнім днем строку користування кредитом плата за користування кредитом збільшується наступним чином: процентна ставка за користування кредитом нараховується щоденно і становить 1,5% від суми отриманого позичальником кредиту за кожен день з моменту закінчення строку користування, до моменту фактичного повернення кредиту. Обов`язок сплати процентів згідно даного пункту договору виникає у позичальника в день, наступний за днем їх нарахування.

Між тим, за змістом п.7.4. договору у випадку припинення дії або закінчення строку дії договору сторони не звільняються від обов`язку виконання зобов`язань, що виникли під час його дії. При цьому непогашені грошові зобов`язання повертаються стороною, що прострочила з урахуванням положень ч.2 ст.625 ЦК України, з процентами у розмірі згідно п.2.11. договору.

Таким чином посилання позивача на погодження сторонами зобов`язання сплати процентів поза межами строку договору як плату за користування кредитом (абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України), а не міру відповідальності споживача (ст.625 ЦК України) спростовуються змістом договору про споживче кредитування та є спробою кредитора уникнути виконання вимог Закону України №533-ІХ від 17.03.2020.

При цьому в цій справі позивачем реалізовано право на стягнення грошових коштів на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та заявлено до стягнення 1 026,00 грн., не спростовані відповідачем належними доказами.

Стосовно підстав нарахування та стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.4.2. договору у випадку прострочення строку повернення кредиту позичальник сплачує за кожний день неповернення кредиту пеню від суми кредиту у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, але не більше 15 відсотків суми простроченого платежу.

У цій справі позивачем заявлено до стягнення пеню, нараховану за період із 18.05.2018 по 29.02.2020 на загальну суму 1 350,00 грн., із розрахунку: 0,15 х 9000,00 грн. Такий розрахунок відповідає погодженим позичальником умовам зобов`язання, належність його виконання відповідачем не доведена, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо підставності стягнення пені в розмірі, заявленому позивачем до стягнення.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача, зокрема,зарахування сплачених ним коштів на загальну суму 597,00 грн. до заборгованості за кредитом, виходять за межі повноважень суду, оскільки за змістом п.2.12. договору сторонами зобов`язання погоджено черговість зарахування платежів і суд не вправі втручатися у повноваження кредитодавця та змінювати умови зобов`язання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення районного скасуванню із постановленням нового рішення про частково задоволення позовних вимог ТОВ «АІА Фінанс Груп» та стягнення із відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 9 000,00 грн., заборгованість за відсотками у розмірі 2 849,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 026,00 грн. та пеню у розмірі 1 350,00 грн., а всього 14 225,00 грн. В іншій частині вимог позову відмовити за безпідставністю.

Згідно ст.141 ЦПК України, пропорційно задоволеним вимогам позову ТОВ «АІА Фінанс Груп» (10%), шляхом взаємозаліку, із позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2 837,50 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги (3 064,50 грн. - 227,00 грн.). /а.с.1,209 т.1/

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 п.п.3,4 ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09 червня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» () заборгованість за кредитним договором від 17 квітня 2018 року №1697371 за тілом кредиту в розмірі 9 000,00 грн., заборгованість за відсотками у розмірі 2 849,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 026,00 грн. та пеню у розмірі 1 350,00 грн., а всього 14 225 (чотирнадцять тисяч двісті двадцять п`ять) 00 грн.

В іншій частині вимог позову відмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА ФІНАНС ГРУП» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) 2 837,50 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.05.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

В.М. Триголов