КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 25 липня 2008 року вона перебуває із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають троє дітей.

Спільне життя сторін не склалося через несхожість характерів і поглядів, подружжя не могло дійти спільної думки у вирішенні важливих питань і кожен з них мав кардинально різні погляди на шлюб, сім`ю і життя загалом. Між сторонами зникли почуття любові та поваги, відносини остаточно зіпсувались і бажання продовжувати спільне сімейне життя зникло.

Шлюбні відносини між сторонами фактично припинились, з початку лютого 2022 року вони проживають окремо.

Позивач намагалась відновити нормальні стосунки з відповідачем, зберегти сім`ю, але зрозуміла, що вони є зовсім різними людьми з протилежними характерами, які співіснувати не можуть.

Переконана, що відновлення шлюбних відносин з відповідачем є неможливим, а подальше перебування в шлюбі суперечить інтересах обох сторін.

Спільне господарство сторони не ведуть, спірні питання щодо поділу майна та визначення місця проживання дітей наразі відсутні.

Просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, так як він суперечить її інтересам, а також носить формальний характер без наявності об`єктивної можливості для примирення.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2023 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 25 липня 2008 року відділом РАЦСОболонського РУЮ в м. Києві, актовий запис № 737 - розірвано. Після розірвання шлюбу прізвища сторін залишено без змін.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і примушування когось з них до шлюбу не допускається, тому враховуючи категоричну позицію позивача щодо розірвання шлюбу і відсутність бажання до примирення з відповідачем, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при розгляді справи суд першої інстанції всупереч вимогам статті 112 СК України не з`ясував належним чином фактичні взаємини подружжя, у тому числі не оцінив відзив на позовну заяву та заперечення відповідача проти розлучення, не опитав особисту думку відповідача незважаючи на те, що він бажав дати особисті пояснення, не взяв до уваги, що розірвання шлюбу буде суперечити інтересам останнього.

Суд залишив поза увагою значущі обставини, що потребували встановленню щодо: проживання сторін у Франції; проживання старшої неповнолітньої доньки разом з матір`ю, а малолітніх дітей разом з батьком; з`ясування обставин чи погоджуються позивач та відповідач (відсутній спір), що неповнолітня ОСОБА_3 проживає з матір`ю, а малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з батьком незалежно від місця проживання батьків.

Крім того, відповідач просив надати час на примирення, однак у задоволенні такого клопотання було безпідставно відмовлено.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Герасимова Т.І. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявності підстав для його розірвання, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, а також встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер і його збереження суперечить інтересам позивача.

Звертає увагу на те, що відповідач систематично вчиняв домашнє насильство психологічного та фізичного характеру щодо дружини, в тому числі у присутності їх трьох дітей. Надання строку на примирення, особливо у справі, де одна сторона страждає від домашнього насильства, є порушенням прав позивача, яка категорично проти будь-якого примирення. Судом взято до уваги факт проживання спільних дітей як з матір'ю, так і з батьком, однак зазначена обставина не спростовує фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, а предметом позову є розірвання шлюбу, а не визначення місця проживання дітей.

Проте, вказаний відзив не приймається до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, а саме до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншому учаснику справи.

Сторони та їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач причини неявки до апеляційного суду не повідомила, а представник відповідача - адвокат Каменська Н.П. надіслала клопотання про розгляд справи без участі скаржника, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 липня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Оболонського РУЮ в м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 737 (а.с. 11).

Сторони від шлюбу мають троє дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 12-14).

Суд установив, що позивач та відповідач проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують.

Статті 15 ЦК України та 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 зазначила, що шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинені, зникли почуття любові та поваги і бажання продовжувати спільне сімейне життя у неї відсутнє.

Встановлено, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, зокрема, внаслідок протилежних характерів та відсутності взаєморозуміння, наявності різних поглядів на подружнє життя, що призводило до конфліктних ситуацій.

Фактично шлюбно-сімейних стосунків вони не підтримують та спільного господарства не ведуть, а позивач при зверненні до суду була впевнена, що вони є зовсім різними людьми, які разом співіснувати не можуть, а збереження суперечитиме її інтересам.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині першій статті 55 СК Українивстановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції не мала наміру зберігати свій шлюб.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач заперечувала можливість збереження шлюбу з відповідачем, посилаючись на те, що вони не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, наполягала на розірванні шлюбу, так як його збереження суперечить її інтересам. Відповідач заперечував проти задоволення позову та просив надати строк для примирення.

Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивача з відповідачем не складається, сім`я сторін фактично розпалася та існує лише формально і зберегти її неможливо.

Таким чином, зважаючи на наведені вище норми права і встановивши, що між сторонами фактично не існує шлюбно-сімейних стосунків, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам позивача, яка відмовлялася зберегти шлюб з відповідачем, суд першої інстанції, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Отже, призначення строку для примирення у даному випадку суперечило б інтересам сторін та моральним засадам суспільства, оскільки позивач визначилася зі своєю позицією щодо предмету спору, що у свою чергу виключало вжиття заходів щодо примирення.

Слід зважити й на те, що з моменту звернення позивача з позовом до суду першої інстанції (листопад 2022 року) і до апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції (листопад 2023 року) пройшов рік і за цей час при належному бажанні ОСОБА_1 міг вживати заходи для примирення із ОСОБА_2 , однак доказів вжиття відповідачем заходів з метою примирення подружжя не надано, що свідчить фактичне припинення спільних відносини між ним та позивачем, остаточний розпад сім`я та неможливість її відновлення.

Наявність у сторін неповнолітньої та малолітніх дітей, місце проживання яких наразі не визначено разом, не може вважатися належною підставою для відмови у розірванні шлюбу, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження шлюбу виходячи з наявності дітей без вільної згоди жінки або чоловіка. До того ж, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, незалежно від їх сімейного стану та місця проживання, такі права дітей охороняються законом.

Доводи апеляційної скарги стосовно не встановлення місцевим судом обставини щодо проживання сторін у Франції, а саме проживання старшої неповнолітньої доньки разом з матір`ю, а малолітніх дітей разом з батьком, та відсутності (наявності) спору про місця проживання дітей, не спростовують фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами.

Вирішуючи справу про розірвання шлюбу, суд має встановити, чи перебувають сторони у шлюбі, коли і ким шлюб зареєстрований, чи наявна вільна згода жінки та чоловіка на перебування у шлюбі, чи не примушує один із подружжя іншого - перебування у шлюбі. Також суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причин позову про розірвання шлюбу, чи можливе подальше спільне життя подружжя та можливе збереження шлюбу.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив дату реєстрації шлюбу між сторонами, з`ясував, що між ними повністю припинені шлюбні відносини, примирення між подружжям не можливе.

Інші обставини до предмета доказування у справі про розірвання шлюбу не входять, отже суд першої інстанції правомірно їх не встановлював і не зазначав у своєму рішенні.

Посилання апеляційної скарги на те, що при розгляді справи суд першої інстанції ухвалив рішення без особистої участі відповідача, який бажав надати особисті пояснення по суті справи, однак не міг бути присутній за станом здоров`я, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (стаття 240 ЦПК України).

За вимогами частини першої статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Отже, надане процесуальним законом право особі брати участь у справі через представника, передбачає вчинення представником від імені та в інтересах особи певних юридичних дій, що позбавляє сторону або третю особу необхідності їх вчиняти самостійно.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні суду першої інстанції була присутня уповноважений представник відповідача - адвокат Каменська Ю.П., процесуальні дії якої вважаються такими, що здійснені від імені особи, яку вона представляє.

За таких обставин, врахувавши позицію кожної із сторін у справі та установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній