Справа № 203/4446/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Потаповій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обгрунтування якого посилався на те, що з 05.12.2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого мають спільну дитину - малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12.10.2012 року у справі №403/11228/12 шлюб з відповідачкою було розірвано. Після розірвання шлюбу за домовленістю між сторонами донька постійно проживала разом із матір`ю. В зв`язку із перешкодами у спілкуванні позивача з донькою зі сторони відповідачки, 27.08.2012 року він звернувся до органу опіки та піклування із заявою про визначення місця проживання дитини. За висновком виконавчого комітету Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради від 11.10.2012 року №13/15-811 місце проживання дитини було визначено разом із батьком. З урахуванням вказаного висновку, рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11.12.2012 року у справі №412/13837/2012 місце проживання дитини було визначено разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , до закінчення матір`ю дитини навчання. Але, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.02.2013 року вказане рішення було скасовано та в задоволенні позовних вимог відмовлено. На сьогоднішній день донька постійно проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_2 , починаючи з 2020 року. Відповідачка вихованням та розвитком дитини в повному обсязі не займається, її життям не цікавиться, іноді спілкується з дитиною у вільний час. Відповідачка постійно займається лише влаштуванням свого особистого життя, декілька разів укладала шлюб та розривала його. Після розірвання шлюбу із ОСОБА_4 за рішенням суду від 05.10.2020 року, проживає разом із родиною своєї рідної сестри в однокімнатній квартирі, що унеможливлює проживання там спільної дитини сторін. З 2020 року відповідачка не має постійного доходу, що також впливає на забезпечення дитини достатнім рівнем життя. З метою врегулювання питання та визначення постійного місця проживання дитини, позивач звернувся до Центральної адміністрації Дніпровської міської ради з заявою про визначення місця проживання дитини. Під час розгляду зазначеного питання до служби у справах дітей відповідачкою було подано заяву, згідно якої вона не заперечувала проти визначення місця проживання доньки разом із позивачем. В зв`язку із цим, листом від 07.08.2023 року Центральною адміністрацією Дніпровської міської ради було повідомлено, що враховуючи відсутність предмету спору між батьками, відсутні підстави для прийняття відповідного рішення. Але, після цього відповідачка у приватних розмовах знову порушувала питання про можливість проживання дитини разом із нею. Посилаючись на вказані обставини, відсутність у відповідачки постійного житла та доходів, сприятливих умов для виховання доньки, позивач просив визнати місце проживання останньою разом із ним за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28.09.2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Протокольними ухвалами суду, постановленими 24.10.2023 року, було замінено третю особу по справі з Управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради на орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, а також закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні.

В наданому клопотанні представник позивача просив провести розгляд справи без його участі, зазначивши про підтримання позовних вимог.

Відповідачка в наданому клопотанні також просила провести розгляд справи без її участі, зазначивши, що не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Третя особа явку свого представника не забезпечила. При цьому, третьою особою було подано заяву, в якій повідомлено, що рішення про визначення місця проживання дитини не приймалось за відсутності спору між батьками, оскільки матір`ю дитини було подано заяву, згідно якої вона не заперечувала проти визначення місця проживання доньки разом із батьком.

За вказаних обставин, враховуючи подані сторонами клопотання, фактичні обставини справи, суд у відповідності до положень ст.ст.211,223,247 ЦПК України, визнав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності сторін та третьої особи, на підставі наявних у справі матеріалів та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу фіксації.

Перевіривши викладені в позовній заяві доводи та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч.ч.2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Частинами 1,2 ст.161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини слід насамперед виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частинами 4,6 ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 року в справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року та Закону №1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 05.12.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12.10.2012 року у справі №403/11228/12 шлюб з відповідачкою було розірвано.

Після розірвання шлюбу за домовленістю між сторонами донька постійно проживала разом із матір`ю.

В жовтні 2012 року позивач звернувся із позовом до відповідачки про визначення місця проживання дитини разом із ним.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11.12.2012 року у цивільній справі №412/13837/2012, позов ОСОБА_1 було задоволено частково та місце проживання дитини було визначено разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , до закінчення матір`ю дитини навчання.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.02.2013 року рішення суду першої інстанції було скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 27.06.2023 року, складеного працівниками Управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради вбачається, що з 2020 року малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_2 . Для проживання дитини створено належні умови. Під час відвідування дитина повідомила, що проживає з батьком та в подальшому має бажання з ним проживати. З матір`ю спілкується по телефону та зустрічається у вільний час.

Згідно довідки КЗО «НВК №148 «СШДНЗ (Ясла-садок) «Планета щастя» ДМР від 20.06.2023 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у вказаному закладі в 6-Б класі. Проживає з батьком з 4-го класу по теперішній час. Батько активно займається вихованням та опікуванням дитини. Остання регулярно відвідує заняття, завжди охайна, доглянута. Має позитивну динаміку в поведінці та успіхах у навчанні. Відвідує гуртки з танців, фортепіано, іноземних мов. Батько спілкується з педагогами, цікавиться шкільним життям житини, приймає активну участь у суспільному житті класу. До школи приводив та забирав дитину батько. Мати дитини не проживає з донькою з 2020 року (зі слів батька).

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач має у приватній власності житло - квартиру АДРЕСА_3 ; офіційно працевлаштований та має постійне джерело доходів. До кримінальної відповідальності не притягався; психіатричних протипоказань до опіки та піклування не має.

Мати дитини під час розгляду відповідного питання за заявою позивача органом опіки та піклування, подала заяву згідно якої не заперечувала проти визначення місця проживання доньки із батьком.

Аналогічне клопотання було подано відповідачкою і до суду під час розгляду справи.

Таким чином, судом встановлено, що дитина з 2020 року, тобто на протязі тривалого часу проживає разом із батьком та має намір проживати разом із ним в подальшому; відвідує начальний заклад за місцем проживання, де характеризується позитивно. З характеристики дитини за місцем навчання вбачається, що батьком приділяє належну увагу вихованню та навчанню дитини.

Позивач має постійне місце роботи та доходу.

Також суд приймає до уваги, що відповідачка під час розгляду справи не заперечувала проти позову та визначення місця проживання дитини разом із позивачем.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог, визначивши місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 , за місцем фактично проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.7,19,141,161 СК України, ст.29 ЦК України, ст.ст.8,11,12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.4,5,10-13,76-81,141,211,223,247,258,259,263-268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за місцем їх фактично проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з відповідачки ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 16 листопада 2023 року.

Суддя С.Ю.Казак