КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права користування жилим приміщенням, -

установив:

ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що власником вказаної квартири є відповідач, батько її чоловіка - ОСОБА_3 .

В 2009 році вона вселилася в квартиру та набула статусу члена сім`ї відповідача, оскільки стала вести фактичні шлюбні відносини з його сином, з яким у 2014 році зареєструвала шлюб.

В квартирі вона проживає до цього часу і вона є її єдиним місцем проживання, в ній знаходяться її речі та речі, придбані нею в шлюбі з чоловіком.

Крім того, проживаючи квартирі, з 2017 і до 17 жовтня 2020 року вона здійснювала догляд за дружиною відповідача, матір`ю чоловіка, яка була в безпорадному стані.

Вони з чоловіком та відповідач були однією сім`єю, вели спільне господарство, спільно утримували квартиру.

В жовтні 2022 року чоловік став вимагати, щоб вона залишила квартиру, оскільки не є її власником і не має права проживати в ній.

Таку позицію підтримав і відповідач.

Квартира є її постійним місцем проживання, іншого житла вона не має, в квартирі також проживає її з ОСОБА_3 син.

В грудні 2022 року Солом`янською районною в м. Києві державною адміністрацією їй відмовлено в реєстрації в спірній квартирі.

Просила суд, визнати за нею право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що основною причиною відмови у задоволенні позову було те, що нібито відсутній спір про її проживання в даному житлі, а також те, що нею не доведено, що на момент її вселення існувала згода відповідача на вселення у житло.

Вказує, що така правова позиція суду є помилковою.

Зазначає, що судом було проігноровано той факт, що 13 грудня 2022 року Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація відмовила їй у реєстрації права на проживання в даному житлі, оскільки відсутня згода власника житла.

Більше того, ОСОБА_3 повідомив їй, щоб вона невідкладно покинула житло за адресою АДРЕСА_1 , оскільки вона не є власницею та не зареєстрована в даному житлі.

Проти такої правової позиції не заперечував і власник даного житла ОСОБА_2 .

Наголошує, що тільки під час судового розгляду згаданої справи на офіційному веб-сайті «Судова влада в Україні» з`явилася інформація, що ОСОБА_3 подав позовну заяву проти неї з питання про примусове виселення її з квартири.

Вказує, що це знову ж таки підтверджує факт наявності спору про її проживання в даному житлі.

У свою чергу ОСОБА_2 , подавав до суду свої письмові заперечення, зі змісту яких випливає, що він категорично проти її проживання у даному житлі, і що у нього з нею наявний спір.

Поряд з цим, стосовно згоди відповідача на її вселення повідомила, що 2009 року вона вселилася в житло за адресою: АДРЕСА_1 та набула статусу члена сім`ї ОСОБА_2 , оскільки почала вести фактичні шлюбні відносини з його сином ОСОБА_3 .

Проживаючи в даній квартирі починаючи з 2017 року і до 17 жовтня 2020 року вона здійснювала догляд за непрацездатною дружиною відповідача (матір`ю її чоловіка) ОСОБА_4 , яка через похилий вік та тяжку хворобу була у безпорадному стані.

Таку опіку вона здійснювала до її смерті.

Вказала, що ОСОБА_2 не заперечував проти її вселення, оскільки вона була дружиною його сина, а також здійснювала догляд за його дружиною.

Жодних звернень до правоохоронних органів та суду відповідач на момент її вселення щодо її виселення не подавав, тому він надав мовчазну згоду на її вселення до житла.

Також звертає увагу суду, що її спільний син з ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Тоді ж як 05 травня 2023 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва по справі №760/15510/22 визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_1 .

Зазначає, що таким чином, Солом`янським районним судом м. Києва в рамках справи №760/15510/22 було підтверджено, що вона має право проживати зі своїм сином за адресою АДРЕСА_1 .

Просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив та зазначив, що у серпні 2007 року з ним стався нещасний випадок в результаті якого він отримав тілесні ушкодження, які призвели до інвалідності і на теперішній час він не може пересуватися самостійно, тому на плечі його сина додатково покладені обов`язки по догляду за ним.

В свою чергу позивач практично ніколи не доглядала за ним, а навпаки провокувала конфлікти з цього приводу.

Така її поведінка слугує постійний нервовій напрузі, що негативно відображається на здоров`ї усіх членів сім`ї, а особливо на здоров`ї його сина та онука.

Вказав, що на сьогоднішній день, його син не може припинити догляд за ним та найняти людину, яка буде доглядати за ним, тому постійно весь свій час та увагу приділяє йому, і не має можливості офіційно працевлаштуватися.

Зазначає, що на протязі останніх 9 років ОСОБА_1 поступово час від часу намагалась бути домінантом у сім`ї, постійно ображала та принижувала його сина, що завдавало багато моральних страждань.

Крім того, вона постійно ображає сина, що викликає необхідність робити зауваження, які перетворюються на сварки між ними.

Вона не вміє спокійно розмовляти, вона кричить, вживає нецензурну лексику в присутності всіх членів сім`ї включаючи малолітнього сина, взагалі не приділяє часу для ведення домашнього господарства, і його сину доводиться одноосібно займатися побутовими справами, доглядати за ним, сплачувати за квартиру, купувати ліки тощо.

Наголошує, що жодних способів ОСОБА_1 на покращення сімейних стосунків зроблено не було.

ОСОБА_1 вже не є членом його родини.

На теперішній час ОСОБА_1 працює у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на посаді касир торгівельного залу з 05 серпня 2022 року, АДРЕСА_4 , тобто має кошти щоб орендувати собі помешкання.

Зазначає, що 06 вересня 2022 року ОСОБА_1 проти його сина ОСОБА_6 вчинила домашнє насильство психологічного і фізичного характеру, а саме: ображала його нецензурною лайкою та застосовувала фізичну силу.

Зазначена подія відбулася в присутності малолітньої дитини.

Також позивач жодного разу не сплатила за комунальні послуги.

Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Третя особа ОСОБА_3 просив відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка перебувала в шлюбі з третьою особою ОСОБА_3 , який не був і не є власником квартири, їх шлюб на даний час розірваний і вона перестала бути членом його сім`ї.

Крім того, будь-яких доказів, які б свідчили про обставини її вселення в квартиру як члена сім`ї її власника, відповідача в справі, позивачка не надала.

Не надала позивачка і доказів того, що вона була членом сім`ї відповідача, як власника квартири, а також тієї обставини, що він надавав згоду на її вселення в квартиру саме як члена своєї сім`ї.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що між сторонами виник спір з приводу виселення позивачки з квартири, при вирішенні якого і має вирішуватися питання про наявність чи відсутність у неї сервітуту саме на проживання в квартирі.

Спір сторін з таким предметом та підставами, з яким позивачка звернулася до суду, регулюється іншими нормами законодавства та тягне за собою інші наслідки.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 / відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 06 листопада 1997 року була передана у приватну власність відповідача, третьої особи ОСОБА_3 та дружини відповідача та матері третьої особи ОСОБА_4 .

На підставі Договору дарування від 06 січня 2010 року третя особа ОСОБА_3 подарував належну йому 1/3 частину квартири своїй матері ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року шлюб між позивачкою та третьою особою ОСОБА_3 був розірваний.

Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва від 19 січня 2023 року в спірній квартирі на даний час зареєстровані відповідач, третя особа ОСОБА_3 та син позивачки та третьої особи ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є власником 1/3 частини спірної квартири.

Інші 2/3 частини квартири належать покійній ОСОБА_4 , інформація про оформлення спадщини після її смерті відсутня.

З матеріалів справи також вбачається що, з 23 жовтня 2015 року вона зареєстрована в квартирі АДРЕСА_4 і зберігає право на житло в ній до цього часу.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч.2 ст.16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч.1,2 ст.5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Кожен має право на житло.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України).

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається п.1 ст.8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем.

Суд також повторює, що ст. 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст.9 ЖК УРСР).

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК УРСР).

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20).

Аналіз змісту статті 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні.

Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

В роз`ясненнях Пленуму Верховного Суду України в п.15 постанови від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому».

Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України).

Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Відповідно до ч.2 ст.2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У справі, яка переглядається, предметом спору є визнання за позивачами права користування квартирою, яке в неї виникло на законних підставах, але не визнається відповідачем.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував вказані норми матеріального права, та не встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, дійшов необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 довела своє право на проживання у спірній квартирі, в яку вселилася за згоди ОСОБА_2 та в якій постійно проживала із 2009 року.

При цьому право ОСОБА_1 на користування спірним житлом не визнається відповідачем.

Відсутність письмової згоди ОСОБА_2 на вселення позивача у спірну квартиру само по собі не свідчить про те, що ОСОБА_1 не набула права користування жилим приміщенням, оскільки за обставинами справи безспірно встановлено, що ОСОБА_3 визнав ОСОБА_1 членом своєї сім`ї та не заперечував проти постійного її проживання у спірній квартирі.

Крім того, колегія суддів враховує, що позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який є сином відповідача та спільно проживала з ОСОБА_3 у спірній квартирі, вели спільне господарство, здійснювала догляд за дружиною відповідача, що свідчить про її вселення в квартиру та право користування нею.

Житлове законодавство до членів сім`ї власника жилого приміщення відносить дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло права спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство.

Разом з тим, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визначення місця проживання дитини задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з матір`ю ОСОБА_1 .

Спільний син позивача з ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тобто в спірній квартирі.

Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до ухвалення помилкового рішення про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, зазначеним вище рішенням підтверджено право користування та проживання разом із сином ОСОБА_5 у спірній квартирі.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для визнання за ОСОБА_5 права користування спірною квартирою, а тому судове рішення підлягаю скасуванню.

Викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовної заяви.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права користування жилим приміщенням, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2418 гривень судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 20 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана