Провадження №2/369/6907/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2023 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С., вивчивши матеріали заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року на адресу суду надійшла вищевказана цивільна справа. Разом з позовною заявою на адресу суду надійшла заява про забезпечення позову. Просили суд накласти арешт на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві часткової дольової власності ОСОБА_3 у якості забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в сумі 520 000 грн.

Свою заяву мотивував тим, що позивач звернулася до суду з позовом про стягнення грошових коштів. 29.12.2012 р. між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано на підставі рішення суду від 14.03.2016 року.

Під час перебування у шлюбі позивач позичила у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США на оплату інвестиційного внеску за квартиру в ЖК Відпочинок, що підтверджується розпискою від 27.07.2014 року. В подальшому 30.07.2014 року ОСОБА_5 за згодою свого чоловіка (на той час) ОСОБА_3 укладає з TOB «Компанія з управління активами «ІФК» інвестиційний договір № 6268/039-8-B3 про будівництво об`єкта нерухомого майна двокімнатна квартира, будівельний номер АДРЕСА_2 на 6 поверсі, що знаходиться в житловому будинку за будівельним № 8, черги № 3, загальною площею 71.43 квадратних метри.

20.04.2018 року на виконання умов інвестиційного договору № 6268/039-8-B3 від 30.07.2014 р. ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 28,9 м.кв., загальною площею 72,6 кв.м з Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанією з правління активами «ІФК».

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 20.04.2018 р., зареєстрованого в реєстрі за № 973 та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.04.2018 р. індексний номер витягу: 121466378 ОСОБА_2 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 .

У свою чергу в квітні 2020 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та визнання недійсним договору іпотеки. В обґрунтування позовних вимог він зазначав, що 29.12.2012 року між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис 2332. Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, разом несли витрати щодо утримання житла, спільно приймали участь у придбанні речей домашнього вжитку. Позивач зазначає, що він 30.07.2014 року надав письмову згоду відповідачці на той час своїй дружині, на укладення в інтересах сім`ї Інвестиційного договору №6268/039-8-В3 від 30.07.2014 року із ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК». Предметом вказаного договору була інвестиційна участь у будівництві будинку та придбання у власність двокімнатної квартири, що знаходиться в житловому будинку за будівельним АДРЕСА_3 . Усі платежі за договором та ремонтні роботи всередині квартири були здійснені за рахунок спільних коштів. 26.05.2015 р. закінчилось будівництво «Комплексу житлових будинків та об`єктів соціального, побутового призначення на АДРЕСА_4 , третя черга, перший пусковий комплекс. Зобов`язання інвестора за Інвестиційним договором щодо сплати грошових коштів за договором були виконані у повному обсязі. Таким чином він з ОСОБА_2 будучи сім`єю сплатили 1 030 625,08 грн. за придбання квартири.

Постановою Київського апеляційного суду від 27.10.202 року, яка залишена без змін постановою Верховного суду від 31.08.2023 року у справі №759/5806/20 визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 72,6 кв.м, жилою площею 28,9 кв.м., складається з 2 (двох) житлових кімнат. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 72,6 кв.м, жилою площею 28,9 кв.м., складається з 2 (двох) житлових кімнат. Укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Договір іпотеки від 17.05.2018 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко I.Л., та зареєстровано в Реєстрі під № 602 - визнано недійсним.

Тобто ОСОБА_2 протягом усього часу, починаючи з укладання інвестиційного договору № 6268/039-8-B3 від 30.07.2014 р. та до ухвалення постанови від 27.10.2022 р. Київським апеляційним судом у справі № 759/5806/20 вважала себе єдиним власником зазначеної вище квартири так як вклала в придбання квартири за інвестиційним договором власні кошти.

Також рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.05.2017 р. у справі № 761/38879/16-ц з ОСОБА_5 стягнуто борг в сумі 1,040,000.00 гривень. Зокрема, В судовому засіданні у справі № 761/38879/16-ц встановлено, що 27.07.2014 року ОСОБА_5 отримала у позику у ОСОБА_4 кошти в сумі 40 000 (сорок) тисяч доларів США для оплати інвестиційного внеску за квартиру в ЖК «Відпочинок», про що написала розписку. Згідно розписки, строк повернення грошових коштів до 01.03.2016 року.

Слід зазначити, що вказані грошові кошти було отримано в інтересах сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , так як позичались в період їх шлюбу для придбання квартири, яка є з 27.10.2022 р. їх спільною дольовою власністю.

З огляду на викладене вище грошові кошти за договором позики було отримано під час перебування позивача та відповідача у шлюбі, а повернуті позикодавцеві кошти були після розірвання шлюбу.

Слід зазначити, що сума позову, з яким звертається ОСОБА_2 та який вона просить забезпечити шляхом накладання арешту на 1/2 частини квартири, майже співпадає з вартістю 1/2 частини квартири.

Враховуючи викладені обставини у заяві про забезпечення позову просив суд задовольнити заяву.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, додані до неї матеріали та матеріали справи, суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч. 1, 3-7 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Згідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд на прохання осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтування його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно з ст. 152 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові кошти, забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, зупиненням продажу описаного майна, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, при розгляді заяви про забезпечення позову, повинен з`ясувати характер спору, що виник між сторонами, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову - це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо існує ймовірність невиконання судового рішення у майбутньому або виникнення складнощів під час його виконання.

Тобто, вжиття заходів забезпечення позову є заходом забезпечення в майбутньому виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Між тим, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної заяви з огляду на те, що позивач просить забезпечити позов у визначений нею спосіб без надання належних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим та неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, зважаючи на зміст позовних вимог.

Позивач у свої заяві про забезпечення позову посилається на те, що відповідач протягом тривалого часу не має доходу, що підтверджує інформацією з Токмацької ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області (лист від 14.03.2018 р. № 227/10/08-33-08-18-210), а також встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.10.2019 р. у справі № 759/4747/16.

Також представником позивача було вказано, що відповідач отримує мінімальну заробітну плату, з якої платить аліменти (лист Токмацького міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 18.09.2021 р. № 35111/1816).

Однак суд звертає увагу, що позивач звернулася до заявою про забезпечення у листопаді 2023 року, а тому надані докази суд вважає неналежними.

Крім того позивачем до заяви про забезпечення позову не було надано доказів того, що у відповідача відсутнє будь-яке інше рухоме та нерухоме майно, не надано доказів того, що відповідач зареєстрував право власності частини квартири на підставі рішення суду, також до заяви не було надано доказів актуальної вартості квартири на момент розгляду заяви про забезпечення позову.

Таким чином, заявником не наведено і судом не встановлено, що невжиття таких заходів забезпечення позову про які нею заявлено може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду у цій справі, а тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Також зважаючи на наведені норми, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд насамперед має дослідити, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи є така небезпека реальною, та чи співмірні запропоновані заходи забезпечення позову позовним вимогам. При цьому єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є ризик ускладнення виконання або неможливості виконання рішення суду у справі.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

За таких обставин, аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, яких заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд приходить до висновку, що вказана заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає, оскільки на даний час судом не встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст. 149-154, 157, 353 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ