Суддя Шевченко С. В.
Справа № 645/3559/23
Провадження № 2/644/2265/23
20.11.2023
РІШЕННЯ

іменем України

10 листопада 2023 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова в особі судді Шевченка С.В. розглянув в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

учасники судового розгляду: представник позивачки адвокат Паркулаб А.В.,

у с т а н о в и в :

У поданому до суду позові ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 2 985 939 грн. 11 коп. інфляційних втрат та 466 411 грн. 39 коп. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло у відповідача на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 року у справі № 645/5600/19 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 року по справі № 645/5600/19, яке набрало законної сили 09.08.2021 року, здійснено поділ спільного майна подружжя і стягнуто з відповідача на користь позивачки 8 027 575 грн. Рішення суду фактично виконане відповідачем 14 липня 2023 року. У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути інфляційні втрати та 3% річних, нараховані з дня набрання рішенням суду законної сили по день фактичного виконання.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22.08.2023 року по справі № 645/3559/23 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на припинення основного зобов`язання шляхом його виконання, факт якого не заперечується позивачем, що, на думку відповідача, спричиняє припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань. На підставі наведеного, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 року по справі № 645/5600/19 здійснено поділ спільного майна подружжя. Вирішено стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошову компенсацію за розходження вартості об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, які залишають за позивачем і відповідачем, у розмірі 8 027 575 грн. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей у розмірі 6000 грн. на місяць на кожну дитину з 05.09.2019 року до дня досягнення дітьми повноліття. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 21 605 грн. судових витрат.

Постановою Харківського апеляційного суду від 09.08.2021 року по справі № 645/5600/19 залишено без змін рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020.

Фактичне виконання рішення суду відбулося 14.07.2023 року, про що свідчить підписана сторонами угода від 14.07.2023 року про добровільне виконання рішення Фрунзенського районного суду від 26.10.2020 по справі № 645/5600/19, що не заперечується відповідачем.

При вирішенні спірних правовідносин, суд виходить з таких норм матеріального права.

Частина 5 статті 11 ЦК України встановлює, що цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 - 2 статті 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1, ч. 3 статті 14 цього ж Закону, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, необхідними умовами застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України є встановлення факту перебування сторін у зобов`язальних правовідносинах, грошовий характер зобов`язання, факт порушення боржником виконання зобов`язання.

Як зазначено вище, зобов`язання може виникати із рішення суду. Сторони у даній справі є кредитором та боржником у зобов`язанні, що випливає із рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 по справі № 645/5600/19. Отже матеріалами справи підтверджується факт перебування позивача і відповідача у зобов`язанні.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Таким чином, зобов`язання відповідача сплатити позивачеві грошові кошти, яке випливає з рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 по справі № 645/5600/19 є грошовим, а тому на нього поширюється положення ч. 2 статті 625 ЦК України.

При цьому суд зазначає, що ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстави виникнення такого зобов`язання, передбаченої актами цивільного законодавства. Відповідних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 686/21962/15-ц від 16.05.2018 року.

Щодо встановлення факту порушення боржником виконання грошового зобов`язання суд зазначає наступне.

Рішення суду, яким підтверджується перебування сторін у правовідносинах грошового зобов`язання, в яких відповідач є боржником, набрало законної сили 09.08.2021 року.

Відповідно до ст. 1291 Конституції України, Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно статті 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Виходячи з ч. 1 2 статті 273 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Постановою Харківського апеляційного суду від 09.08.2021 року по справі № 645/5600/19 залишено без змін рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020.

Отже, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 по справі № 645/5600/19 набрало законної сили 09.08.2021 року. З цього моменту у відповідача виник обов`язок здійснити виконання грошового зобов`язання. Фактичне виконання здійснене відповідачем 14.07.2023 року. На підставі викладеного, суд констатує факт триваючого порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання у період з 09.08.2021 року по 14.07.2023 року, що є підставою для застосування до останнього наслідків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Щодо доводів відповідача про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним (додатковим) зобов`язанням, яке залежить від основного і поділяє його долю, у зв`язку з чим, після припинення основного зобов`язання шляхом його виконання, припиняється і зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних, суд вважає за необхідне зауважити наступне.

На підтвердження наведених вище доводів відповідач посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07.04.2020 року по справі № 910/4590/19.

В наведеній постанові Верховний Суд дійшов наступних висновків.

43. Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

44. У справі, що розглядається, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою, а основною - вимога про сплату заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ. При вирішенні спору про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів перед судом обов`язково постане питання про наявність заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, суму такої заборгованості, строк сплати такої заборгованості та тривалість прострочення, тобто питання, спір щодо яких підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір щодо вимоги про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів, нарахованих на прострочену суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи поєднана така вимога з однією з вимог, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 5 КАС України, чи поєднана вона з вимогою про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ та чи розглянуті такі вимоги в іншій справі.

В наведеній справі предметом спору було стягнення інфляційних втрат та 3% річних на суму несвоєчасно повернутого бюджетного відшкодування ПДВ, стягнутого іншим рішенням суду. Аналогічно до даної справи № 645/3559/23, на момент розгляду вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, основна заборгованість була стягнута з Державного бюджету України на користь позивача.

Аналіз наведеної постанови Верховного Суду вказує на те, що хоча суд констатував, що вимога про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України є додатковим зобов`язанням до основного, та поділяє його долю, наведена постанова не містить висновків, які вказують на те, що виконання основного зобов`язання спричиняє анулювання інфляційних втрат та відсотків річних, право на нарахування яких виникло у кредитора до моменту виконання основного зобов`язання. Суд вважає, що з припиненням основного зобов`язання шляхом його виконання боржником, кредитор втрачає право на нарахування інфляційних втрат та відсотків річних після виконання зобов`язання. Однак, на переконання суду, це не звільняє боржника від обов`язку сплатити інфляційні втрати та 3% річних, право на нарахування яких виникло у кредитора до виконання основного зобов`язання, яке в даному спорі мало місце 14.07.2023 року.

Із набранням рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 по справі № 645/5600/19 законної сили, у відповідача виникло зобов`язання з виплати позивачеві грошових коштів, строк виконання якого настав, а у позивача право вимагати виконання цього зобов`язання та нараховувати інфляційні витрати та 3% річних до дня повного виконання зобов`язання. Виконання основного зобов`язання відповідачем 14.07.2023 припинило основне зобов`язання та нарахування інфляційних втрат та відсотків річних, однак не звільняє відповідача від обов`язку сплатити інфляційні втрати та відсотки річні, що виникли до виконання ним зобов`язання за весь час прострочення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначено, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Оскільки виплата грошової суми відповідачем здійснена 14.07.2023 року, то останній допустив триваюче порушення виконання грошового зобов`язання у період з 09.08.2021 по 14.07.2023 року, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних на всю суму заборгованості за вказаний період прострочення, які за своєю правовою природою є компенсацією за неправомірне користування відповідачем протягом зазначеного періоду грошовими коштами, належними до сплати позивачеві.

Суд вважає, що інше тлумачення актів цивільного законодавства в цій частині буде суперечити засадам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки позбавляє позивача права на отримання передбаченої законом компенсації за неправомірне користування боржником належними кредиторові грошима.

Окрім того, суд не може погодитись із доводами відповідача про припинення основного зобов`язання шляхом виконання з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи з ч. 1 статті 526 ЦК України, під виконанням зобов`язання належним чином слід розуміти виконання зобов`язання відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк виконання зобов`язання, підтвердженого рішенням суду, наступає із набранням законної сили рішенням, на що вказує ч. 2 статті 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів».

Виходячи з наведеного, відповідач не здійснив виконання зобов`язання у встановлений строк, що не дозволяє таке зобов`язання визнати виконаним належним чином, та вважати припиненим, що виключає відмову у задоволенні позовних вимог з цієї підстави.

Наданий позивачем розрахунок інфляційний втрат перевірений судом та сумнівів не викликає, відповідач проти обґрунтованості розрахунку заперечень не висловив.

У зв`язку з викладеним, суд вважає правомірними вимоги позивача про стягнення 2 985 939 грн. 11 коп. інфляційних втрат та 466 411 грн. 39 коп. 3% річних за прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 року № 645/5600/19.

Щодо посилання відповідача на той факт, що ухвалою від 21.09.2021 року по справі № 645/5600/19 Харківський апеляційний суд зупинив дію рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 року та постанови Харківського апеляційного суду від 09.08.2021 р., що слугувало підставою для зупинення відповідного виконавчого провадження, суд зазначає наступне.

На відміну від штрафних санкцій, для нарахування інфляційних втрат та відсотків річних обов`язковою умовою є факт порушення строку виконання грошового зобов`язання, безвідносно вини, зупинення виконавчого провадження та інших обставин. Факт прострочення відповідачем строку виконання грошового зобов`язання встановлений судом на підставі наявних у справі матеріалів, що спростовує обґрунтованість доводів відповідача в цій частині.

У постанові від 13 листопада 2019 року по справі № 922/3059/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила таке.

6.40. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Аналогічні висновки містять постанови Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Відтак, зупинення ухвалою Харківського апеляційного суду від 21.09.2021 року по справі № 645/5600/19 дії рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 року, постанови Харківського апеляційного суду від 09.08.2021 р., та зупинення відповідного виконавчого провадження перешкоджає виконанню рішення суду під час апеляційного перегляду, але не позбавляє позивача права на нарахування інфляційних втрат та 3% річних у відповідний проміжок часу, та їхнє стягнення після завершення апеляційного оскарження, якщо рішення суду по суті не було змінене.

Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд доходить висновку про задоволення позову у повному обсязі, як обґрунтованого та підтвердженого наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 1 2, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року).

Керуючись викладеним вище та ст. ст.141, 259, 264,265,280-282 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) 2 985 939 грн. 11 коп. інфляційних втрат та 466 411 грн. 39 коп. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло у відповідача на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 року у справі № 645/5600/19.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 10 736 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складений 20.11.2023.

Суддя С.В. Шевченко