Єдиний унікальний номер 727/1439/22
Номер провадження 2/725/188/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2023

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Галичанського О.І.

при секретарі Симик І.М.,

за участю представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні майном та за зустрічним позовом ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) про встановлення порядку володіння та користування квартирою ,-

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 адвокат Поляк П.П. звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці із позовом , у якому стверджує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) є співвласниками квартири АДРЕСА_3 та володіють нею на праві спільної часткової власності в частках 1/4 та 3/4 відповідно.

Право власності на квартиру позивач та відповідачка набули на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2021 року, постанови Чернівецького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року, а також постанови Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №725/4505/20.

Стверджує, що незважаючи на те, що позивач є законним співвласником квартири, відповідачка чинить йому перешкоди у доступі та користуванні квартирою, відмовляється передати позивачу дублікати ключів до вхідних дверей, без його згоди самостійно зайняла своїми речами та користується квартирою.

Додає, що за позивачем зареєстровано право власності на 1/4 квартири, він має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою на рівних з відповідачкою умовах, позивач і відповідачка є рівними у здійсненні свого права власності, а будь-яке протиправне обмеження у його здійсненні є порушенням. На його думку , дії, які відповідачка вчиняє відносно позивача, а саме ненадання йому доступу до квартири та ключів від вхідних дверей, фактично обмежують позивача у здійсненні ним права власності.

Враховуючи наведене , просить суд :

-зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_4 , шляхом примусового вселення ОСОБА_1 та зобов`язати передати ОСОБА_1 ключі від вказаної квартири;

- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 в подальшому перешкод у користуванні вказаною квартирою.

Від представника ОСОБА_5 ( 20.07.2022 року змінила прізвище на ОСОБА_4 ) адвоката І. Байцар до суду надійшла зустрічна позовна заява, яка ухвалою суду прийнята до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1 .

Відповідно до зустрічного позову , ОСОБА_3 вказує, що між нею та відповідачем виник спір щодо порядку користування зазначеною вище квартирою.

Стверджує, що із змісту первісного позову ОСОБА_1 дізналася, що він бажає вселитися та проживати в спільній квартирі, при цьому має намір користуватися усією площею спільної квартири.

Проте беручи до уваги, що вони не є членами однієї сім`ї, зважаючи на недоброзичливі стосунки між ними, вважає, що позивач може вселитися та проживати не у всій квартирі, а лише у частині її приміщень, площа яких еквівалентна розміру його частки у праві власності на квартиру.

Додає, що з метою позасудового вирішення питання щодо встановлення порядку користування даною квартирою , направила відповідачу письмову пропозицію встановити порядок володіння та користування даною квартирою шляхом укладення договору.

Запропонований варіант володіння та користування належною на праві спільної часткової власності квартирою відповідає розмірам їх часток у праві власності на дане майно.

Крім того, запропонувала відповідачу звернутися до відповідних комунальних служб та надавачів послуг для відкриття окремих особових рахунків по сплаті за житлово-комунальні послуги з урахуванням площі виділених у користування кожному з них приміщень та кількості зареєстрованих в квартирі осіб.

Стверджує, що письмова пропозиція щодо встановлення порядку володіння та користування квартирою та проект договору про встановлення порядку володіння і користування квартирою були отримані відповідачем 22.04.2022р.

Вказує, що із отриманої відповіді відповідача на пропозицію щодо встановлення порядку володіння та користування квартирою , вбачається , що ОСОБА_1 не погодився встановити порядок володіння та користування квартирою, не дав згоди на укладення договору про встановлення порядку володіння та користування квартирою, при цьому не запропонував інші, альтернативні варіанти встановлення порядку володіння та користування даним житлом, не запропонував свого варіанту проекту договору.

Додає, що розмір її частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 становить 3/4 , а розмір частки відповідача-1/4 . Вважає, що кожному із співвласників повинна бути виділена у володіння та користування житлова площа, еквівалентна розміру часток.

З Технічного паспорта даної квартири (додається) вбачається, що квартира трикімнатна, її житлова площа складає 54,70 кв.м.

За результатами проведення будівельно- технічної експертизи , просила :

- встановити порядок володіння та користування співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільною квартирою АДРЕСА_3 відповідно до висновку експерта №11/22 за результатами проведеної в даній справі будівельно-технічної експертизи, визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 згідно варіанту №1, а саме:

- виділити у користування ОСОБА_3 наступні приміщення: житлову кімнату (10-2) площею 19,30 кв.м., веранду (10-3) площею 4,40 кв.м., комору (10-4) площею 1,60 кв.м., житлову кімнату (10-11) площею 20,80 кв.м. та балкон площею 1,80/0,50 кв.м.;

- виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату (10-10) площею 14,60 кв.м.;

- залишити у спільному користуванні співвласників наступні приміщення: коридор (10-1) площею 7,30 кв.м., веранду (10-5) площею 4,50 кв.м., кухню 10-6 площею 10,00 кв.м., вбиральню (10-7) площею 1,20 кв.м., ванну (10-8) площею 3,50 кв.м. та коридор (10-9) площею 3,90 кв.м.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Поляк П.П. підтримав первісний позов. Стверджував , що ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною йому часткою спірної квартири. Просив задовільнити первісний позов. Заперечував проти задоволення зустрічного позову. Просив визнати висновок експерта Гайдай А.В. № 11/22 будівельно- технічної експертизи, недопустимим доказом . Вважає. що суд не повинен його приймати до уваги під час розгляду даної справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат І. Б. Байцар заперечував проти задоволення первісного позову , з підстав викладених у відзиві на позов. Стверджував, що ОСОБА_3 не чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном . Доказів на підтвердження протиправності дій ОСОБА_3 матеріали справи не містять. Крім того , вказав , що не можуть бути задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання не чинити йому у подальшому перешкод у користуванні майном, оскільки спору з даного приводу між сторонами не виникло. Просив відмовити у задоволення первісного позову як необґрунтованого.

Зустрічну позовну заяву підтримав та вказав , що запропонований експертом варіант №1 поділу та користування спірною квартирою є з незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників. Саме даний варіант поділу та користування квартирою просив визначити, оскільки він є більш наближений до розміру часток спірного майна.

Суд, дослідивши позицію сторін по справі та письмові докази, приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі Руїз Торіха проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу підставу та предмет позову може визначити виключно позивач. Суд не вправі визначити предмет, підставу (інше), сторін позову також у зв`язку із принципом змагальності цивільного процесу.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції ), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Щодо первісного позову ОСОБА_1 слід зазначити наступне.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю (негаторний позов).

Для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав - позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №294708112 від 14.01.2022 року , ОСОБА_1 належить 1/4 частка у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_3 . ( а. с. 7-9)

Іншим співвласником ( 3/4 частки) являється ОСОБА_2 .

Згідно наданої ОСОБА_1 копії претензії ( а.с. 10-12) , адресованої ОСОБА_5 , він стверджував, що остання чинить перешкоди йому у користуванні квартирою , відмовляється надати ключі від квартири. Запропонував передати йому дублікат ключів від спірної квартири та попередньо узгодити з ним час та місце зустрічі.

На підтвердження отримання ОСОБА_6 даної претензії, надав копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Суть данїо претензії у наступному :

1. Звільнити 1/4 спірної квартири від речей ;

2. Передати ключ від квартири .

Проте , даний доказ не свідчить про порушення прав ОСОБА_1 , оскільки .

Між стронами не було встановлено порядку користування даною кваритою , а тому не визначено , яку 1/4 площі внатурі пропонує звільнити ОСОБА_1 .

Крім того , висловена у претензії вимога передати ключ від спірної квартири не грунтується на Законі та у ході судового розгляду було встановлено , що ключ від квартири виготовлений ОСОБА_3 . Пропозиції ОСОБА_3 щодо виготовлення його дублікату від ОСОБА_1 не надходило.

Також , між сторонами не виник спір щодо вселення ОСОБА_1 .

Із досліджених судом матеріалів справи, доказів на підтвердження факту вчинення перешкод ( ОСОБА_7 щодо користування ОСОБА_1 належною йому часткою квартири , матеріали справи не містять.

Таких доказів не здобуто і у суді.

Крім того, щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов» язання ОСОБА_6 не чинити у майбутньому перешкод у користуванні власністю, суд вважає таку вимогу передчасною, з огляду на таке :

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не має підстав для вирішення спору між сторонами , який на момент звернення до суду не виник .

Враховуючи наведене , суд вважає, що первісний позов задоволенню не підлягає .

Щодо зустрічних позовних вимог, слід зазначити наступне.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з нормами ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з правовим висновком Верховного суду України, викладеного в Постанові від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13 вбачається: «Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст.358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене у натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна, що є у їх спільній частковій власності.

Крім того мають бути враховані судом і розміри часток кожного із співвласників домоволодіння, які встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили та яке обов`язково має бути враховано судом при вирішенні питання встановлення порядку користування домоволодінням, що знаходиться у спільній частковій власності.

Вказані вище питання мають враховуватись та визначатися судом із урахуванням основних засад (принципів) цивільного судочинства, зокрема щодо змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України) та диспозитивності цивільного судочинства (ст.. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Главою 6 (ст. ст. 102-108) ЦПК України передбачено можливість подання сторонами-висновку експерта або призначення судом експертизи у випадках, якщо для з`ясування обставин, які мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Більше того, процесуальний закон передбачає можливість стороні у справі самостійно замовити висновок експерта та подати його суду.

Відповідно до Висновку експерта №11/22 за результатами проведення будівельно- технічної експертизи від 02.02.2023 року судовий експерт Гайда А.В. вказала , що технічна можливість розподілу в натурі квартир АДРЕСА_3 відповідно до часток 1/4 та 3/4 з врахуванням вимог нормативно - правових актів у галузі будівництва - відсутня.

У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Право користування квартирою, що належить особі на праві спільної власності, є невід`ємним правом власника майна. Водночас, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо виділити в натурі частку спільного майн неможливо, може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири. Вказані вище висновки Верховного Суду закріплені у постановах ВС у справах: №486/171/18 від 17.12.2019р. (86400879). № 182/3348/19 від 07.02.2022р. (103282473). № 759/9708/15 від 13.06.2016 (58300772).

Експерт пропонує на розгляд суду три варіанти порядку користування згаданою квартирою, при цьому звертає увагу , що варіант №1 з незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників , а варіанти № 2 та № 3 зі значним відхиленням від ідеальних часток. ( а.с. 139-164).

Відповідно до запропонованого експертом варіанту користування квартирою, ОСОБА_8 просила визначити саме варіант №1 висновку судового експерта Гайди А.В. № 11/22 від 02.02.2023 року, а саме:

- виділити у користування ОСОБА_3 наступні приміщення, які розташовані у квартирі АДРЕСА_3 : житлову кімнату (10-2) площею 19,30 квадратних метри, веранду (10-3) площею 4,40 квадратних метри, комору (10-4) площею 1,60 квадратних метри, житлову кімнату (10-11) площею 20,80 квадратних метри та балкон площею 1,80/0,50 квадратних метри, всього плоша 47,90/46,60 квадратних метри;

- виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату (10-10) площею 14,60 квадратних метри, яка розташована у квартирі АДРЕСА_3 ;

-залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступні приміщення, які розташовані у квартирі АДРЕСА_3 : коридор (10-1) площею 7,30 квадратних метри, веранду (10-5) площею 4,50 квадратних метри, кухню (10-6) площею 10, 00 квадратних метри, вбиральню (10-7) площею 1,20 квадратних метри , ванну (10-8) площею 3,50 квадратних метри та коридор (10-9) площею 3,90 квадратних метри, всього 30,40 квадратних метри.

Суд звертає увагу , що саме запропонований варіант №1 користування спірною квартирою визначений експертом з незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників ( менше 10 відсотків).

Щодо клопотання представника ОСОБА_1 про визнання даного висновку експерта недопустимим доказом , слід зазначити наступне.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є для суду очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Тому, на стадії дослідження письмових доказів особа, яка бере участь у справі, має заявити (усно або письмово) про те, що доданий до справи або поданий іншою стороною для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим та просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

При цьому в такій заяві необхідно вказати на відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа (доказу, що досліджується судом) і може бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє учаснику справи, у збиранні таких доказів (п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції")

Визнання доказу недопустимим - це не обов`язок, а право суду. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Крім того, суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Для визнання недопустимим доказом висновку судового експерта Гайда А.В. , суд не вбачає підстав , оскільки даний висновок виготовлений на основі поставлених перед експертом питань та із попередженням експерта про відповідальність , передбачену ст. 384,385 КК України.

Крім того , вказаний висновок на думку суду виготовлений з максимальним дотриманням прав сторін по справі з незначним відхиленням від часток співвласників.

Враховуючи наведене , даний доказ є належним та таким , що не викликає сумнів з приводу його достовірності.

Враховуючи , що ОСОБА_3 надано докази на підтвердження своїх позовних вимог , суд приходить до висновку , що зустрічна позовна заява підлягає задоволенню.

Суд вважає, що позивачем ОСОБА_3 у даному випадку обрано один із вірних способів захисту порушених прав як співвласника, а саме встановлення порядку користування нерухомим майном, у процесі судового розгляду надано належні і допустимі докази на підтвердження необхідності та можливості встановлення порядку користування квартирою.

На підставі викладеного ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 319, 355, 356, 358, 383 ЦК України, ст.ст. 2, 13, 80, 81 ЦПК України, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом примусового вселення та зобов"язання передати ключі від квартири відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку володіння та користування квартирою- задовольнити .

Встановити порядок володіння та користування співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_3 , відповідно до варіанту №1 висновку судового експерта Гайди А.В. № 11/22 від 02.02.2023 року, а саме:

Виділити у користування ОСОБА_3 наступні приміщення, які розташовані у квартирі АДРЕСА_3 : житлову кімнату (10-2) площею 19,30 квадратних метри, веранду (10-3) площею 4,40 квадратних метри, комору (10-4) площею 1,60 квадратних метри, житлову кімнату (10-11) площею 20,80 квадратних метри та балкон площею 1,80/0,50 квадратних метри, всього плоша 47,90/46,60 квадратних метри.

Виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату (10-10) площею 14,60 квадратних метри, яка розташована у квартирі АДРЕСА_3 .

Залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступні приміщення, які розташовані у квартирі АДРЕСА_3 : коридор (10-1) площею 7,30 квадратних метри, веранду (10-5) площею 4,50 квадратних метри, кухню (10-6) площею 10, 00 квадратних метри, вбиральню (10-7) площею 1,20 квадратних метри , ванну (10-8) площею 3,50 квадратних метри та коридор (10-9) площею 3,90 квадратних метри, всього 30,40 квадратних метри.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський