Справа №333/2074/23
пр. №2/333/1674/23
РІШЕННЯ

Іменем України

02 травня 2023 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Піха Ю.Р., за участю секретаря судового засідання Пантюх Ю.О., розглянувши в судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом з батьком, -

встановив:

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом з батьком.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 29.09.2001 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який постійно мешкає з позивачем та повністю перебуває на його утриманні.

Спільне життя з відповідачем у позивача не склалося, можливості зберегти сім?ю немає. Подружні відносини між ними давно припинені, спільне господарство не ведеться.

У зв`язку з чим позивач просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою, та визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 , залишивши дитину на проживанні, вихованні та утриманні з батьком.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з?явився про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, надіслала до суду заяву про розгляд за відсутності відповідача, в якій відповідач вказала, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Після розірвання шлюбу просила змінити її прізвище на дошлюбну « ОСОБА_5 ».

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб 29.09.2001 року, який на даний час існує лише формально, оскільки між подружжям виникла неприязнь один до одного, шлюбні відносини припинені. Від шлюбу у подружжя народилось двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Подальше спільне проживання подружжя є неможливим.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам спільних дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати.

Приймаючи рішення про задоволення позову й в частині вимоги щодо залишення неповнолітнього сина ОСОБА_4 на проживання з батьком, суд керується позицією Верховного Суду, що була висловлена ним у справі №200/952/18 у постанові від 15 січня 2020 року, де Судом, зокрема, зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Оскільки в даному випадку спір між сторонами з цього приводу відсутній, що встановлено судом на підставі наявних у справі доказів, зокрема, пояснення відповідачки, суд вважає за можливе сина ОСОБА_4 залишити проживати з позивачем.

Нормами ч 1, ч. 2ст. 161 СК Українипередбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно дост. 141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Принцип статті 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України, Так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дітей, враховуючи вік дитини, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, та довідку про доходи позивача, інші обставини, суд вважає, що місцем проживання дітей слід визначити за місцем проживання батька, та матері, що буде відповідати їхнім інтересам та вимогам закону. При цьому визначення місця проживання дитини з батьком або з матір`ю не позбавляє когось із них права виховувати дітей, утримувати їх та спілкуватися з ними, а батько(мати) не повинен чинити матері(батькові) у цьому перешкод.

Отже, за встановлених у судовому засіданні обставин, суд вважає, що позов слід задовольнити.

Керуючись ст.ст.76,81,258,259,264,265,268 ЦПК України, та ст.ст. 112, 161 Сімейного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 29.09.2001 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції за актовим записом №794 - розірвати.

Прізвище відповідачу ОСОБА_2 після розірвання шлюбу змінити на « ОСОБА_5 ».

Сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити проживати з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на його вихованні та утриманні.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 02 травня 2023 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Ю.Р.Піх