Дата документу 16.05.2023 Справа № 333/3246/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/3246/15 Головуючий у 1 інстанції: Круглікова А.В.
Провадження № 88-ц/807/1/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» травня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу заявою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» про перегляд постанови Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у зв`язку з виключними обставинами у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 25 вересня 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 657, за умовами якого позивач надав ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 28 000 доларів США зі сплатою 12,5 відсотків за користування кредитом в строк до 25 вересня 2027 року.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 25 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 відповідає по зобов`язанням за вищезазначеним кредитним договором перед кредитором, у тому ж обсязі, що й боржник.

31 березня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали вимоги про дострокове повернення кредиту від 27 березня 2015 року вих. № 4/128/1120, у яких АТ «Ощадбанк» пропонує ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 30-денний строк погасити заборгованість перед банком за кредитом в загальній сумі 23 129,92 доларів США, проте заборгованість не сплатили.

На підставі зазначеного просило достроково солідарно стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість станом на 12.10.2015 року у розмірі 24 867,82 доларів США, з якої: 22 416,27 доларів США заборгованість по кредиту, 2 272,11 доларів США заборгованість за відсотками, 101,81 доларів США пеня за прострочення відсотків,46,81 доларів США пеня за прострочення кредиту, 21,10 доларів США 3% річних від простроченої суми відсотків по кредиту, 9,72 доларів США - 3% річних від простроченої суми кредиту.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до АТ «Ощадбанк» із зустрічним позовом про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» був укладений кредитний договір № 657, між ОСОБА_1 та банком був укладений договір іпотеки від 25 вересня 2007 року, яким було заставлено майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , 25 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та банком був укладений договір поруки № 657-1п від 25 вересня 2007 року.

Істотна умова кредитного договору (порядок видачі та погашення кредиту) не відповідає вимогам Інструкції про касові операції в банках України. Пункти 1.3., 4.1.2. кредитного договору суперечать встановленому законодавством порядку видачі та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою національною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», статті 162 КУпАП та є недійсними оскільки не відповідають вимогам статті 203 ЦК України. Кредитний договір було підписано під впливом обману з боку банку. Сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору. Відповідно до висновку незалежного аудитора від 15 липня 2015 року реальна процентна ставка складає 15,218%, в той час як у договорі зазначено розмір процентів - 12,5 річних, а у таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки станом на 25 вересня 2007 року, яка є додатком до кредитного договору, вказана реальна процентна ставка 14,38%. Недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

На підставі зазначеного просили визнати недійсними з моменту укладання кредитний договір від 25 вересня 2007 року № 657, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Ощадний банк України», договір іпотеки від 25 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Ощадний банк України», посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, яким було заставлено майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , договір поруки № 657-1п, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Ощадний банк України».

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року первісний позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» територіально відокремленого безбалансового відділення №10007/0265 філії Запорізького обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк»: 22 416 доларів США 27 центів США - заборгованості за кредитом, 2 272 долари США 11 центів США - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 101 долар США 81 цент США - пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, 46 доларів США 81 цент США - пені за прострочення сплати кредиту, 21 долар США 10 центів США 3% річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, 9 доларів США 72 центи США 3% річних за прострочення сплати кредиту та 4 872 грн. 00 коп. судового збору.

У задоволенні зустрічної позовної заяви відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по відсотках, пені та 3% річних скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишено без змін.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року у цій справі в частині розміру стягнутої заборгованості по відсоткам, пені та 3% річних змінено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором про іпотечний кредит № 657 від 25 вересня 2007 року по відсоткам в сумі 785 доларів США 49 центів, заборгованість за пенею 12 доларів США 97 центів, 3% річних на прострочені суми в розмірі 19 доларів США 92 центи, а всього - 818 доларів США 38 центів.

22 липня 2022 року АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулось до Запорізького апеляційного суду з заявою про перегляд постанови Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у зв`язку з виключними обставинами.

В обґрунтування вимог зазначило, що постановою Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року банку було змінено розмір стягнутої заборгованості по відсоткам до 785,49 доларів США, заборгованості за пенею до 12,97 доларів США, 3% річних на прострочені суми до 19,92 доларів США, нарахованих після звернення банком до позичальника з вимогою про дострокове повернення кредиту, однак умови кредитного договору передбачали право банку на нарахування процентів за користування кредитними коштами до повного погашення заборгованості за наданим кредитом.

22 червня 2022 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №6-р(ІІ)/2022 у справі №-188/2020(455/20) за конституційною скаргою AT «Ощадбанк» щодо відповідності Конституції України припису першого речення ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України (формула вказаного припису: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу).

Рішенням Конституційного Суду України даний припис визнано конституційним та таким, що не обмежує права Банку на отримання процентів як плати за користування кредитом.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що як на момент укладення кредитного договору, так і упродовж строку кредитування банк має правомірні очікування на отримання процентів за користування грошима до дня повернення кредиту, а відтак право вимоги банку щодо сплати йому таких процентів є майном та відповідно об`єктом права власності, захист якого гарантує ст. 41 Конституції України. Застосування припису першого речення ч. 1 ст. 1050 Кодексу як такого, що його скеровано на надання кредитодавцеві права на отримання трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат як заходів цивільної відповідальності за неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань, не може впливати на право кредитодавця на отримання процентів як плати за користування кредитом, тобто на право вимагати від боржника виконання зобов`язань за кредитним договором у натурі.

Також, 18 січня 2022 року Великою Палатою Верховного Суду у справі №910/17048/17 зроблено висновок про те, що умови договору про нарахування процентів за користування кредитом до моменту фактичного повернення кредиту мають правомірно враховуватись. Суд відзначив, що посилання на правові висновки у справах №444/9519/12 та №912/1120/16 (негативні для банків) є нерелевантні.

Вважало, що у банку наявні підстави для вжиття заходів щодо перегляду постанови Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у справі №333/3246/15 за виключними обставинами з огляду на встановлену Конституційним Судом України конституційність припису першого речення ч. 1 ст. 1050 ЦК України.

На підставі зазначеного просило скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року - залишити без змін.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 подала пояснення на заяву, в яких зазначила, що до повноважень Конституційного Суду України не відноситься тлумачення законів України, а тільки Конституції України, рішенням Конституційного Суду України визнано конституційним п. 1 ст. 1050 ЦК України, який був застосований судами у цій справі, заявником не надано доказів, що рішення суду ще не виконано або не виконано частково, виконавчий лист подавався до виконавчої служби, висновок Верховного Суду у справі №910/17048/17 суперечить висновку Конституційного Суду України у вказаному заявником рішенні.

Ураховуючи, що предметом перегляду цієї справи є можливість застосування висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/17 та правомірності нарахування відсотків за користування кредитом поза межами строку кредитування у разі використання кредитором права на дострокову вимогу про повернення всієї суми заборгованості в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, ухвалою Запорізького апеляційного суду від 01 листопада 2022 року провадження у справі було зупинено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/4518/16.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню.

За приписами статті 424 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Відповідно до ч.3 ст. 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може:

1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі;

2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення;

3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

За приписами ч. 4 ст. 424 ЦПК України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу У разі задоволення заяви про перегляд судового рішення з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, та скасування судового рішення, що переглядається, суд:

1) ухвалює рішення - якщо переглядалося рішення суду;

2) постановляє ухвалу - якщо переглядалася ухвала суду;

3) приймає постанову - якщо переглядалася постанова.

Верховний Суд за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, визначеної пунктом 2 частини третьої статті 423 цього Кодексу, приймає постанову.

Судове рішення, прийняте за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, видається або надсилається учасникам справи у порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу (ч. 5 ст. 429 ЦПК України).

Згідно з ч. 6 ст. 429 ЦПК України з набранням законної сили новим судовим рішенням втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі.

Відповідно до ч. 7 ст. 429 ЦПК України судове рішення, ухвалене за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах.

Матеріалами справи підтверджено, що 25 вересня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», яке змінило найменування на ПАТ «Державний ощадний банк України», (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір про іпотечний кредит № 657 з додатками №№ 1-3 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 28 000 доларів США, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 28 000 доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (т.1, а.с.9-15).

Згідно з пунктом 1.2. Кредитного договору кредит надається на 240 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 25 вересня 2027 року на придбання двокімнатної квартири за договором купівлі-продажу від 25 вересня 2007 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

За змістом пункту 1.3. Кредитного договору надання кредиту здійснюється одноразово з позичкового рахунку № НОМЕР_1 у філії Орджонікідзевське відділення № 7717 ВАТ «Ощадбанк» готівкою протягом одного робочого дня з моменту виконання позичальником умов, що зазначені в пункті 1.4. цього договору. Сукупна вартість кредиту, графік платежів, вид і предмет кожної супутньої послуги та їх обґрунтування визначені в додатках № 1, № 2, № 3 цього договору, що є його невід`ємною частиною.

Пунктом 1.5. Кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується щомісячно до останнього числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані Банком проценти ануїтетними платежами в сумі 328 доларів США шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з 25 жовтня 2007 року на відповідні позичкові рахунки позичальника. Сплату останнього ануїтетного платежу здійснити до 25 вересня 2027 року.

Пунктом 1.6.1.1. Кредитного договору визначено, що нарахування процентів здійснюється, починаючи з дня видачі кредиту до закінчення строку, вказаного в пункті 1.2. цього договору. Проценти нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кредитом. Сплата процентів здійснюється позичальником з першого дня по останній день платіжного періоду включно (під платіжним періодом розуміється період, в якому Позичальник повинен сплатити черговий платіж згідно Графіку погашення і дорівнює 30 дням).

Згідно з пунктом 3.4. Кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначений банком частині, сплати процентів за користування кредитом та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором (…). Виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту, належних до сплати процентів та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання такої вимоги від банку.

Пунктом 4.2.2. Кредитного договору сторони передбачили право банку при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше ніж на 2 місяці, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку.

За змістом пункту 4.3.3. Кредитного договору позичальник зобов`язався у разі порушення умов цього договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань по цьому договору (пункт 8.1. Кредитного договору).

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 25 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 відповідає по зобов`язанням за вищезазначеним Кредитним договором перед кредитором, у тому ж обсязі, що й боржник (т.1, а.с.20).

ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором від 25 вересня 2007 р. № 657 належним чином не виконала.

31 березня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали особисто вимогу про дострокове повернення кредиту від 27 березня 2015 року вих. № 4/128/1120, у якій АТ «Ощадбанк» пропонує ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 30-денний строк погасити заборгованість перед банком за кредитом в загальній сумі 23 129,92 доларів США.

19 жовтня 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» збільшило позовні вимоги і просило стягнути заборгованість станом на 12.10.2015 року у розмірі 24 867,82 доларів США, з якої: 22 416,27 доларів США - заборгованість по кредиту, 2 272,11 доларів США - заборгованість за відсотками, 101,81 доларів США - пеня за прострочення відсотків, 46,81 доларів США - пеня за прострочення кредиту, 21,10 доларів США - 3% річних від простроченої суми відсотків по кредиту, 9,72 доларів США - 3% річних від простроченої суми кредиту, яка виникла станом на 12 жовтня 2015 року (т.1, а.с.149-150).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10007/0265 філії Запорізького обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10007/0265 філії - Запорізького обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» 22 416,27 доларів США заборгованості за кредитом, 2 272,11 долари США заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 101,81 доларів США пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, 46,81 доларів США пені за прострочення сплати кредиту, 21,10 доларів США - 3% річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, 9,72 доларів США - 3% річних за прострочення сплати кредиту та 4 872 грн. судового збору.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Запорізького апеляційного суду від 16 січня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсотках, пені та 3% річних скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишено без змін.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року банку було змінено розмір стягнутої заборгованості по відсоткам до 785,49 доларів США, заборгованості за пенею до 12,97 доларів США, 3% річних на прострочені суми до 19,92 доларів США, нарахованих після звернення банком до позичальника з вимогою про дострокове повернення.

У заяві про перегляд постанови Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у зв`язку з виключними обставинами АТ «Ощадбанк» посилається зокрема на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в пункті 123 постанови від 18.01.2022 року у справі № 910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 зазначила про таке.

75. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

76. Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

77. Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

78. Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

79. Підстав відступити від указаних вище правових висновків немає.

80. Отже, «користування кредитом» це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

82. Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

83. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

84. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

85. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

86. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

87. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

91. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

92. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.

93. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

94. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

95. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

96. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

97. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

100. Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

103. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

104. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).

105. Також Велика Палата Верховного Суду нагадує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

106. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

107. Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

109. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

110. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

111. Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

112. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

113. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

114. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

115. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).

116. Тобто твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.

117. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

118. Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

119. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

120. Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.

121. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57).

122. Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

123. Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За розрахунком банку встановлено, що станом на 01.04.2015 року (закінчення строку кредитування) було нараховано: відсотки в сумі 885,49 доларів США, пеню на прострочені відсотки 8,87 доларів США, пеню на прострочений кредит 4,10 доларів США (т.1, а.с.7-13).

У зазначеній справі проценти за «користування кредитом» в розмірі 1386,62 доларів США (2 272,11 доларів США 885,49 доларів США = 1386,62 доларів США) нараховані, зокрема, поза межами строку кредитування.

При цьому після отримання дострокової вимоги, відповідачем на погашення відсотків здійснено два платежі по 50 доларів США (т.1, а.с.155 зворот.).

Апеляційний суд зауважує, що умови договору, на яких АТ «Ощадбанк» ґрунтує свої вимоги зі сплати процентів, розташовані в розділах договорів, які регулюють правомірну поведінку сторін (розділ 1 «Предмет договору»).

При цьому вказаний договір також містить окремий розділ, що регулюють відповідальність зокрема позичальника (розділ 5 «Відповідальність сторін»), який не містить пункту щодо нарахування процентів, як відповідальності боржника за за порушення грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України.

Окрім цього, як слідує з наданих АТ «Ощадбанк» розрахунків, проценти за період поза межами строку кредитування скаржник нараховує саме як проценти за «користування кредитом», а не як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України (т.1, а.с.151-157).

З наданих АТ «Ощадбанк» розрахунків слідує, що за період поза межами строку кредитування скаржник одночасно нараховує як проценти за «користування кредитом», так і три проценти річних на підставі статті 625 ЦК України.

Оскільки проценти за «користування кредитом» в розмірі 1386,62 доларів США нарахованіАТ «Ощадбанк» після направлення на адресу боржників дострокової вимоги, яка отримана ними 31 березня 2015 року, тобто поза межами строку кредитування, враховуючи правові позиції, викладені правові позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 і від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, позовні вимоги в частині стягнення процентів, як заборгованості по відсоткам за «користування кредитом» задоволенню не підлягають.

Вказане вище також унеможливлює тлумачення нарахованих АТ «Ощадбанк» процентів за «користування кредитом» поза межами строку кредитування як міри відповідальності на підставі статті 625 ЦК України, а тому позовні вимоги в частині стягнення процентів в сумі 1386,62 доларів США, як міри відповідальності на підставі статті 625 ЦК України також не підлягають задоволенню.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16.

Отже, стягненню на користь банку підлягають відсотки, які нараховані станом на 01 квітня 2015 року, з урахуванням суми двох платежів по 50 доларів США, здійснених поза межами строку кредитування, в сумі 785,49 доларів США (885,49 - 100 = 785,49).

Таким чином, після отримання відповідачами дострокової вимоги 31 березня 2015 року банк припинив строк кредитування, а тому на підставі статті 625 ЦК України з цього часу мав право нараховувати 3% річних на всі суми заборгованості, які існували на цей час, тобто: заборгованість за кредитом 22416,27 доларів США, заборгованість за відсотками - 885,49 доларів США), виходячи з розрахунку: 22 416,27 доларів США х 3 : 100 : 365 х 183 = 337,17 доларів США (3% на тіло); 885,49 доларів США х 3 : 100 : 365 х 183 = 13,32 доларів США (3% на прострочені відсотки).

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи приписи ст.13 ЦПК України та вимоги банку про стягнення з відповідачів 3% річних від тіла кредиту та 3% річних від відсотків, суд апеляційної інстанції, розглянувши справу 25 листопада 2020 року, правомірно задовольнив позовні вимоги банку в цій частині саме в межах заявлених вимог.

У заяві про перегляд постанови Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у зв`язку з виключними обставинами АТ «Ощадбанк» посилається зокрема на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в пункті 123 постанови від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів.

З огляду на мотивувальну частину цієї постанови Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 уточнила вказаний вище висновок таким. У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.

АТ «Ощадбанк» у заяві також послався на Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року у справі № 3-188/2020(455/20), у якому останній вказав, що приписи частини другої статті 625 ЦК України, першого речення частини першої статті 1050 ЦК України та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 цього Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі.

Таке обґрунтування Рішення Конституційного Суду України збігається з висновками Великої Палати Верховного Суду. Саме тому, що приписи частини другої статті 625 та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом відносини, які не є взаємовиключними, кредитор після прострочення повернення кредиту може вимагати як сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (які нараховуються за статтею 625 ЦК України як наслідок неправомірної поведінки боржника), так і сплати кредиту та процентів за наданий кредит, нарахованих до настання строку повернення кредиту (які нараховуються за статтею 1048 ЦК України як наслідок правомірної поведінки сторін).

Крім того, Конституційний Суд України у вказаному рішенні наголосив, що забезпечення сталості та єдності судової практики є основоположною функцією Верховного Суду (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), яку не може здійснювати інший орган державної влади, зокрема Конституційний Суд України (останній абзац пункту 8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року у справі № 3-188/2020(455/20)). Виконуючи це завдання, саме Верховний Суд здійснює тлумачення та застосування норм ЦК України й інших Законів України, а Конституційний Суд України вирішує питання про конституційність цих норм, зокрема за конституційними скаргами, та здійснює офіційне тлумачення Конституції України (пункти 1, 2 частини першої статті 150, стаття 151-1 Конституції України, пункти 1, 2, 9 частини першої статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України»).

Насамкінець Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 зазначила, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення або підходи, застосовані в цих рішеннях, мають бути очевидно застарілими внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання, враховуючи зміни, що відбулися в суспільних відносинах, у законодавстві, практиці Європейського суду з прав людини; вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість, зокрема внаслідок існування невідповідності критерію «якість закону» законодавчих норм, що призвело до різного тлумачення судами (колегіями, палатами) норм права.

Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заяви Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» про перегляд постанови Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у зв`язку з виключними обставинами у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними.

Керуючись ст. ст. 374, 424, 429, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» про перегляд постанови Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у зв`язку з виключними обставинами у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними відмовити.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 19 травня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.З. Поляков

І.В. Кочеткова