КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: №752/6361/21
номер провадження №22-ц/824/7747/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Гуль В.В., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіній І.В.

за участі: представника відповідача ТОВ «ФК «Інвестстандарт» - адвоката Ліщишина І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Голосіївського районного суду міста Києва Чередніченко Н.П.,

у цивільній справі №752/6361/21 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестстандарт» про визнання недійсним в частині договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2019 року, договору про відступлення права вимоги від 07 липня 2010 року, договору про відступлення права вимоги від 12 листопада 2020 року,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ТОВ «ФК «Інвестстандарт» за результатами розгляду якого просила:

визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2010 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині пункту «Переліку кредитних договорів, що входять до кредитного портфеля» додатку № 1, що стосується відступлення від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № ML-400/262/2007;

визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення права вимоги від 07 липня 2010 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині пункту 280, що стосується відступлення від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № ML-400/262/2007 за договором іпотеки від 22 серпня 2007 року № PCL-400/262/2007;

визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги купівлі-продажу кредитного портфеля від 12 листопада 2020 року до договору іпотеки № PCL-400/262/2007.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що 22 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-400/262/2007, відповідно до умов якого остання отримала в кредит кошти в сумі 20 000 доларів США. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, того ж дня були укладені договори іпотеки № PСL-400/262/2007 та поруки № SR-400/243/2007. В подальшому між банком та позивачем були укладені додаткові договори до кредитного договору в частині зміни процентної ставки. 23 жовтня 2009 року позивач останній раз провела погашення кредиту, та в подальшому не змогла належним чином виконувати кредитні зобов`язання. 29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами, в т.ч. і за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22 серпня 2007 року. Крім того, 07 липня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, серед яких в додатку під № 280 зазначено право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним та іпотечними договорами від 22 серпня 2007 року. Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2013 року у справі № 2-717/11, яке ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 лютого 2017 року залишено без змін, стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22 серпня 2007 року в сумі 1 818 577 грн. 51 коп. Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року, заочне рішення та ухвалу в частині стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором скасовано, та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині заочне рішення та ухвалу судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін. 03 лютого 2020 року судом на виконання рішення суду було видано виконавчий лист. 15 січня 2021 року позивач отримала лист від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з повідомленням про відступлення права вимоги за кредитним на користь ТОВ «ФК «Інвестстандарт». Разом з тим, позивач з договором про відступлення права вимоги в частині кредитного договору та іпотечного договору, за якими вона є боржником не погоджується, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не є фінансовою установою, та на час укладення спірного договору не мав генеральної чи індивідуальної ліцензії на кредитування, а відтак товариство не могло набути право вимоги за кредитним договором. Також, зазначаючи про невизначеність ціни оспорюваних договорів.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що на день укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2010 року, домовленості сторін про ціну послуги факторингу не відбулося, оскільки до її розрахунку були включені неіснуючі складові права вимоги до позивача, зокрема, проценти нараховані після закінчення строку кредитування, пов`язану з цим неустойку та проценти на майбутнє. Під час ухвалення оскаржуваного рішення, конкретні умови договору, які визначають порядок формування ціни в частині позивача, не досліджувалися. Аналогічні недоліки стосуються й умов договору про відступлення прав вимоги від 12 листопада 2020 року.

13 вересня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що ТОВ «ФК «Інвестстандарт» не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказуючи, що відповідачем не спростовано наявність у неї заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» під час укладення оскаржуваного договору, та наявність відповідної заборгованості на майбутнє, що було підтверджено відповідними судовими рішеннями. На момент укладення оскаржуваного договору, заборгованість за відповідним кредитним договором погашена не була. Доказів на підтвердження того, що заборгованість позивача, розрахована невірно, останньою не надано. Крім того, позивач зверталася до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з листом від 19 грудня 2017 року щодо врегулювання проблемної заборгованості, у якому вказувала, що їй відомо про придбання товариством кредитного портфелю з її боргом у ПрАТ «ОТБ Банк», який на той час становив 1 856 095 грн.

У судовому засіданні представник ТОВ «ФК «Інвестстандарт» заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Скаржник до суду апеляційної інстанції не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та листом про направлення судової повістки-повідомлення на її електронну адресу, зазначену у апеляційній скарзі.

Представники відповідачів ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП БАНК» до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та листами про направлення судової повістки-повідомлення на їх електронні адреси.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом при розгляді справи встановлено, що 22 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-400/262/2007, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала в кредит кошти в сумі 200 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором, 22 серпня 2007 року, між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № PСL-400/262/2007, відповідно до умов якого, в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

07 липня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» (фактор) та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (клієнт) укладено договір відступлення права вимоги. Зі змісту вказаного договору вбачається, що у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 29 червня 2010 року між фактором та клієнтом, клієнт передає та відступає фактору сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись правом звертати стягнення на заставне майно.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 29 червня 2010 року та договору відступлення прав вимоги від 29 червня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором. Відтак, до позивача перейшли всі права щодо виконання відповідачами умов кредитного договору (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі 2-717/11).

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2013 року у справі № 2-717/11, яке ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року залишено без змін, стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22 серпня 2007 року в сумі 1 818 577 грн. 51 коп.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року, заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року в частині стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22 серпня 2007 року було скасовано, та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в іншій частині заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року залишено без змін.

12 листопада 2020 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» укладено договір факторингу, за яким, ТОВ «ФК «Інвестстандарт» передано право грошової вимоги за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22 серпня 2007 року.

Також, 12 листопада 2020 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки № PCL-400/262/2007 22 серпня 2007 року, за яким, ТОВ «ФК «Інвестстандарт» передано всі права за договором № PCL-400/262/2007 22 серпня 2007 року.

15 січня 2021 року позивач отримала лист від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з повідомленням про відступлення права вимоги за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22 серпня 2007 року на користь ТОВ «ФК «Інвестстандарт».

Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила визнати недійсними з моменту укладення договори: купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2010 року в частині що стосується відступлення права вимоги до неї за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № ML-400/262/2007; відступлення права вимоги від 07 липня 2010 року в частині, що стосується відступлення права вимоги до неї за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № ML-400/262/2007 за договором іпотеки від 22 серпня 2007 року № PCL-400/262/2007; відступлення права вимоги купівлі-продажу кредитного портфеля від 12 листопада 2020 року до договору іпотеки № PCL-400/262/2007.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, посилалася на те, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу кредитного портфелю, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мав генеральної чи індивідуальної ліцензії на кредитування, а відтак товариство не могло набути право вимоги за кредитним договором. Також, вказувала невизначеність ціни вказаного договору. Аналогічні недоліки стосуються й умов договору про відступлення прав вимоги від 12 листопада 2020 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, доказів, які б свідчили про недійсність оспорюваних правочинів, а також, які б підтверджували наявність порушеного права позивача укладенням зазначених договорів.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, виходячи з наступного.

Частиною 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи зі змісту ст. 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» є юридичними особами, на момент укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфелю (29 червня 2010 року), відступлення права вимоги (07 липня 2010 року), відступлення права вимоги купівлі-продажу кредитного портфеля (12 листопада 2020 року) мали статус фінансової установи за законодавством України, були внесені до Державного реєстру фінансових установ України, а тому мали право здійснювати фінансові послуги, зокрема, послуги з укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфелю та відступлення права вимоги.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2023 року у справі № 521/13919/21.

Під час укладення зазначених договорів, вимоги щодо суб`єктного складу, обумовленого цивільним законодавством для такої категорії договорів, сторонами не порушено.

Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а в подальшому між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт», були укладені договори купівлі-продажу кредитного портфеля та відступлення права вимоги, що не передбачають наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 592/11042/20.

З огляду на наведене, слід погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що відсутність у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» ліцензії, не може бути підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Слід також зазначити, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/1159/19, правочини не можуть бути оспорені в суді, допоки особи не доведуть, що цими діями порушуються їхні права.

У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не зазначила конкретних фактів порушення її майнових прав та інтересів внаслідок укладення оспорюваних договорів та не довела, що в результаті визнання таких договорів недійсними, зокрема, в їх певній частині, її права будуть захищені та відновлені.

З огляду на наведене, відсутні підстави вважати, що права позивача, яка не є стороною оспорюваних договорів, будь-яким чином порушені. Оспорювані договори не впливають безпосередньо на права та обов`язки боржника, оскільки в цьому випадку не встановлюється, не припиняється, не змінюється основне зобов`язання боржника, який має виконати свій обов`язок в обсязі і на умовах, що встановлені договором або актом цивільного законодавства.

З огляду на наведене, слід погодитися з висновками суду першої інстанції в частині того, що позивачем не доведено наявність порушеного права останньої укладенням спірних договорів.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що на день укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2010 року, домовленості сторін про ціну послуги факторингу не відбулося, оскільки до її розрахунку були включені неіснуючі складові права вимоги до позивача, зокрема, проценти нараховані після закінчення строку кредитування, пов`язану з цим неустойку та проценти на майбутнє, колегія суддів відхиляє, оскільки законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії).

Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання.

У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині того, що під час ухвалення оскаржуваного рішення, конкретні умови договору, які визначають порядок формування ціни в частині позивача, не досліджувалися, оскільки за загальним правилом, ціна договору визначається на розсуд його сторін. Таким чином, дослідження ціни договору, за обставин даної справи, не впливає на результати її розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування на підставі доводів викладених у апеляційній скарзі немає.

Керуючись ст.ст. 368,372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: