Справа № 473/5288/23
"21" листопада 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,
за участю секретаря судового засідання Ціліциної О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
У вересні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому вказувало, що 16 листопада 2011 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав останньому на споживчі потреби кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії шляхом встановлення кредитного ліміту з можливістю односторонньої зміни кредитодавцем розміру ліміту, який первісно встановив у розмірі 13 200 грн, та в подальшому поступово збільшив до 50 000 грн, а відповідач зобов`язався щомісячно частинами повертати кредит, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним у розмірі 27,6 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом (з 01 вересня 2014 року розмір процентів збільшено до 32,4 % річних; з 01 квітня 2015 розмір процентів збільшено до 42 % річних (у червні 2020 року проценти не нараховувалися); з 01 серпня 2020 року розмір процентів зменшено до 40,8 % річних (у листопаді - грудні 2020 року, березні 2021 року, червні - липні 2021 року, березні 2022 року проценти не нараховувалися); з 01 квітня 2022 року - зменшено до 20,4 % річних; з 01 червня 2022 року - збільшено до 40,8 % річних).
У разі порушення позичальником зобов`язання проценти підлягали до нарахування у подвійному розмірі.
Проте позичальник умови договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 30 серпня 2023 року виникла заборгованість за кредитним договором, а саме заборгованість за кредитом у розмірі 31 209,88 грн.
Вказану заборгованість позивач просив стягнути з ОСОБА_1 у повному обсязі.
В судове засідання представник позивача не з`явився, проте в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації, причину неявки суду не повідомив.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивача в окремій заяві (позові) не заперечував проти такого порядку вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема судом встановлено, що 16 листопада 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (на час розгляду справи - АТ КБ «ПриватБанк») уклав у письмовій формі з ОСОБА_1 кредитний договір б/н, в якому сторони узгодили його умови.
Договір складається із анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (підписаної позичальником).
Відповідно до договору банк зобов`язався надати та надав ОСОБА_1 на споживчі потреби кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії шляхом встановлення кредитного ліміту з можливістю односторонньої зміни кредитодавцем розміру ліміту, який первісно встановив у розмірі 13 200 грн, та в подальшому поступово збільшив до 50 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит.
Також 06 грудня 2021 року сторони підписали оновлену анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої банк зобов`язався надати та надав ОСОБА_1 на споживчі потреби строком на 12 місяців (з можливістю пролонгації) кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії шляхом встановлення кредитного ліміту з можливістю односторонньої зміни кредитодавцем розміру ліміту, а відповідач зобов`язався щомісячно частинами повертати кредит (5 % від заборгованості, але не менше 100 грн щомісячно; у разі прострочення з другого місяця прострочення - 10 % від заборгованості, але не менше 100 грн щомісячно), а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним у розмірі 40,8 % річних.
У разі порушення позичальником зобов`язання проценти підлягали до нарахування у подвійному розмірі.
Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
При цьому, згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема, повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.
Станом на 30 серпня 2023 року банк нарахував позичальнику заборгованість за кредитом у розмірі 31 209,88 грн.
Водночас з матеріалів справи вбачається, що протягом періоду кредитування АТ КБ «ПриватБанк» нараховувало позичальнику проценти, частину яких погашало за рахунок внесених позичальником коштів, а частину погашало за рахунок включення цих сум до заборгованості за кредитом.
Такі дії та нарахування банк мотивує тим, що це передбачено анкетами-заявами про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, Умовами і Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, банківськими тарифами (до яких приєднався позичальник), а також підписаним відповідачем паспортом споживчого кредиту.
Аналізуючи вказані вимоги, суд виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що Умови і Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, банківські тарифи не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними, а підписана ОСОБА_1 анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 16 листопада 2011 року (первісна заява) не містить умов щодо внесення плати за користування кредитом.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».
З урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, оскільки витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, банківські тарифи, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису ОСОБА_1 про ознайомлення та погодження з ними, тому їх не можна розцінювати, як частину кредитного договору, укладеного сторонами 16 листопада 2011 року (у вигляді підписаної анкети-заяви). При цьому сама анкета-заява від 16 листопада 2011 року не містить умов щодо узгодження сторонами внесення плати за користування кредитом.
Отже, враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що сторони до 06 грудня 2021 року узгоджували у письмовому вигляді плату за користування кредитом (проценти), а тому нарахування позивачем процентів до вказаної дати є безпідставним.
Лише з підписанням сторонами 06 грудня 2021 року оновленої анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (якою фактично внесено зміни до первісного договору), у якій сторонами серед іншого було узгоджено плату за користування кредитом, у позивача виникло право на нарахування процентів у розмірі 40,8 % річних.
За такого, суд не погоджується з розміром нарахованої банком заборгованості за кредитом.
Зокрема, як зазначено раніше, згідно розрахунку заборгованості та виписки з рахунку позичальника, заборгованість за тілом кредиту станом на 30 серпня 2023 року становить 31 209,88 грн.
Як вбачається з вказаних документів, протягом періоду кредитування ОСОБА_1 активно користувався кредитними коштами та сплачував значні кошти на погашення заборгованості за кредитом.
Проте банк за рахунок частини внесених позичальником коштів здійснював погашення нарахованих ним процентів, а також здійснював списання частини нарахованих процентів за користування кредитом шляхом їх включення до заборгованості за тілом кредиту, що призвело до штучного збільшення такої заборгованості. Хоча, як раніше встановлено судом, такі дії банку до 06 грудня 2021 року суперечили умовам кредитного договору, який не передбачав умов щодо нарахування процентів.
Зокрема, за період з травня 2014 року по серпень 2015 року (включно) банком на погашення процентів зараховано 3 751,96 грн з суми внесених позичальником коштів (11-та колонка розрахунку заборгованості (а.с. 9-10)).
Крім цього, за період з 01 квітня 2016 року по 06 грудня 2021 року за рахунок списання банком безпідставно нарахованих процентів за користування кредитом шляхом їх включення до заборгованості за тілом кредиту така заборгованість штучно збільшилася на 28 777,37 грн (4-та колонка розрахунку заборгованості (а.с. 11-21)).
Враховуючи те, що такі дії та нарахування банку не узгоджувалися з умовами кредитного договору, а тому кошти, розподілені банком на сплату процентів за кредитом підлягають перерозподілу на погашення заборгованості за тілом кредиту, а проценти, безпідставно нараховані та зараховані до заборгованості за тілом кредиту, підлягають виключенню з такої заборгованості, що в свою чергу вказує на відсутність заборгованості (31 209,88 грн (зазначений банком розмір заборгованості за кредитом) - 3 751,96 грн. (внесені позичальником кошти, безпідставно розподілені банком на сплату процентів) - 28 777,37 грн (проценти, безпідставно нараховані та зараховані до заборгованості за тілом кредиту)).
За такого, позивачем не доведено наявності заборгованості за кредитним договором від 16 листопада 2011 року, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України також не підлягає відшкодуванню сплачений банком судовий збір.
Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: О.В. Вуїв