КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/8660/21 Головуючий у суді І інстанції Трусова Т.О.
Провадження № 22-ц/824/876/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Шаламая Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 пред`явила до суду позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, а самеквартир, розташованих за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 , та майнових прав на квартиру АДРЕСА_4 шляхом визнання за нею права власності на частину вказаних квартир та майнових прав.

Згідно з остаточними вимогами, викладеними у заяві про зміну предмета позову, позивачка просила суд здійснити поділ набутого у шлюбі майна шляхом виділу їй у власність двох квартир, розташованих за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що за нормами сімейного законодавства три квартири та майнові права на об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу з дотриманням принципу рівності часток.

У червні 2021 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_2 окремий позов про визнання майна особистою приватною власністю, обґрунтовуючи його тим, що спірне майно було набуте за рахунок його особистих коштів, отриманих від продажу нежитлового приміщення у м. Черкаси, що належало ТОВ «Імідж-Центр», учасниками якого були він, його батько та тітка, а відтак це майно не є об`єктом права спільної власності подружжя.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року було об`єднано в одне провадження цивільні справи за позовом ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна з присвоєнням об`єднаному провадженню № 753/8660/21.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня 2022року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_2 :

?квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 50,3 кв. м, жилою площею 20,2 кв. м, вартістю 1 855 200 грн(реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) з одночасним припиненням права власності на зазначену квартиру ОСОБА_3 ;

? частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею49,0 кв. м, жилою площею 20,4кв. м, яка зареєстрована за ОСОБА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000);

? частину майнових прав на однокімнатну квартиру, загальною площею 49,42 кв. м, що будується на 23 поверсі секції А по АДРЕСА_4 приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» по договору купівлі-продажу майнових прав № 17582/РН-К від 19 вересня 2017 року.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_3 :

?квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,6 кв. м, жилою площею 20,2 кв. м, вартістю 1 855 200 грн(реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

? частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею49,0 кв. м, жилою площею 20,4кв. м, яка зареєстрована за ОСОБА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000);

? частину майнових прав на однокімнатну квартиру, загальною площею 49,42 кв. м, що будується на 23 поверсі секції А по АДРЕСА_4 приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» по договору купівлі-продажу майнових прав № 17582/РН-К від 19 вересня 2017 року.

Узадоволенні позову ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 11 350 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що всі заявлені у позовах об`єкти нерухомого майна придбано і зареєстровано за ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_2 , тому вони є спільною сумісною власністю сторін. Відповідач не довів, що набуті в період шлюбу квартири і майнові права на квартиру він придбав за особисті кошти, тобто не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо спірного майна, тому позовна вимога про поділ майна подружжя на підставі частини третьої статті 368 ЦК України підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити і задовольнити позов ОСОБА_1 , визнавши набуте в період шлюбу сторін майно його особистою приватною власністю.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не дав оцінки наданим відповідачем доказам набуття спірної квартири за його особисті кошти. Крім того, вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки її позовні вимоги стосувались лише двох квартир, право власності на які вона просила визнати за нею, а суд розглянув спір щодо трьох квартир та майнових прав. Крім того, суд фактично позбавив ОСОБА_1 права власності на частку у кварирі АДРЕСА_2 без його згоди, грошової коменсації та попереднього внесення ОСОБА_2 відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив подані сторонами докази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Позивачка зазначила, що суд першої інстанції, як зазначалось вище, одну з трьох квартир розподілив, визначивши ідеальні частки між сторонами по 1/2, а також визначив ідеальні частки між сторонами по в майнових правах.

Звертає увагу суду, що сторони мають неприязні між собою стосунки та не мають можливості одночасно користуватись об`єктами спільної власності, а тому найбільш справедливим та ефективний вирішенням спору між сторонами є виділення кожному із сторін по два об`єкти спільної сумісної власності в будь-якому форматі поділу, навіть при необхідності виходу судом апеляційної інстанції за межі апеляційної скарги в цьому випадку.

При цьому у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 761/18817/17 (провадження № 61-6447св21) зазначено, що проведення поділу майна подружжя шляхом визначення кожній із сторін ідеальних часток в об`єктах остаточно не вирішить спір між сторонами з огляду на стосунки, які склалися між ними, і неможливість одночасно користуватись об`єктами спільної власності.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції в межах підготовчого засідання позивачка 06 грудня 2021 року уклала договір про проведення оцінки майнових прав на однокімнатну квартиру, що будується. Відповідно до висновку оцінки майнових прав від 15 липня 2022 року їх вартість складає 1 815 000 грн, що вказує на можливість присудження та розподілу між сторонами по два об`єкти спільної сумісної власності кожному в будь-якому варіанті поділу між сторонами, що буде ефективним вирішенням спору між сторонами.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з12 листопада 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 09 вересня 2020 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерство юстиції (м. Київ), актовий запис № 222 (а.с. 8-9, т. 1).

В період шлюбу сторони набули у власність три однокімнатніквартири, а саме:

- квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,6 кв. м, жилою площею 20,2 кв. м , зареєстровану на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 серпня 2017 року за ОСОБА_4 ;

- квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 50,3 кв. м, жилою площею 20,2 кв. м, зареєстровану на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 серпня 2017 року за ОСОБА_4 ;

- квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 49,0 кв. м, жилою площею 20,4 кв. м, зареєстровану на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 серпня 2017 року за ОСОБА_4 ; (а.с. 22-24, 27-29, 32-34, т. 2).

Дослідженням змісту договорів купівлі-продажу спірного майна установлено, що їх було укладено за згодою дружини покупця - позивачки ОСОБА_2 (пункт 4.4.).

Окрім того, 19 вересня 2017 року між приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 17582/РН-К, предметом якого є майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 19-21, т. 1).

На виконання умов цього договору відповідно до квитанції від 21 вересня 2017 року ОСОБА_1 вніс кошти у розмірі 1 066 796,33 грн, що підтверджується довідкою до договору купівлі-продажу майнових прав № 17582/РН-К від 19 вересня 2017 року (а.с. 22, т. 1).

Також суд першої інстанції встановив обставини, на які посилався ОСОБА_1 як на підставу для визнання набутого у період шлюбу майна його особистою приватною власністю, а саме набуття його за кошти отримані від продажу об`єкта нежитлової нерухомості - нежитлових приміщень фотосалону та перукарні, розташованих за адресою: АДРЕСА_8 , площею 158,3 кв.м, який належав ТОВ «Імідж-Центр», учасником якого він був.

Так, нежитлові приміщення вибули із власності ТОВ «Імідж-Центр» та перейшли у власність відповідача ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 07 березня 2017 року, відповідно до якого їх продаж здійснено за 140 000 грн (а.с. 46-47, т. 2).

Однак, жодних доказів, які б свідчили про те, що купівля нежитлових приміщень була здійснена за особисті кошти відповідача суду наданоне було.

На підставі договору від 17 березня 2017 рокувідповідач продав нежитлові приміщення третім особам за 494 300 грн (а.с. 48-49, т. 2).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідний правовий висновок викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки сторонами не заперечувався факт придбання спірного майнау період шлюбу, суд першої інстанції вірно вказав, що до предмету доказування у даній справі входять лише обставини щодо джерела набуття цього майна (за рахунок спільних коштів подружжя чи за рахунок особистих коштів одного з подружжя).

Тобто, у справі, що переглядається в апеляційному порядку, довести обставини, необхідні для спростування зазначеної вище презумпції, повинен був відповідач ОСОБА_1 , оскільки саме він її спростовує.

ОСОБА_1 надав суду два договори купівлі-продажу нежитлових приміщень, за якими він спочатку купив ці житлові приміщення за 140 000 грн, а потім продав ці приміщення за 494 300 грн. ОСОБА_1 доводив суду, що ці приміщення він фактично не купував, оскільки вони належали ТОВ «Імідж-Центр», одним із засновником якого він був, а тому був укладений фіктивний договір купівлі-продажу. Разом із тим, це приміщення ОСОБА_1 продав і на виручені від продажу кошти набув спірне нерухоме майно у м.Києві.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що обидва договори були укладені в період шлюбу сторін. Тобто, виходячи із презумпції дійсності договорів, поки вони не визнані судом недійсними, подружжя в період шлюбу придбало нерухоме майно за 140 000 грн, в період шлюбу продало це майно за 494 300 грн, а також в період шлюбу витратило ці кошти на набуття іншого нерухомого майна.

Доводи відповідача щодо фіктивності укладеного ним договору купівлі-продажу нерухомого майна у м. Вінниці за 140 000 грн обґрунтовано не взяті судом до уваги, оскільки вони є голослівними, не доведені належними і допустимими доказами.

Щодо доводів апеляційної скарги про вихід суду за межі позовних вимог, то з такими доводами колегія суддів також не може погодитись.

Так, предметом позову є поділ майна подружжя. До поділу включається все майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Позивачка в порядку поділа майна просила виділити їй із спільної сумісної власності два об`єкти нерухомості. Враховуючи, що майно зареєстровано за відповідачем, логічно, що інші два об`єкти залишаються у власності відповідача.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір про поділ майна подружжя обрав інший спосіб поділу цього майна, виділивши кожному із подружжя по одній квартирі, площа та вартість яких є фактично рівною, а інше майно поділив в ідеальних частках.Тобто, суд не вийшов за межі позовних вимог про поділ майна, а поділив майно в інший спосіб.

До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 496/1069/18 та у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 344/11089/18.

Відповідач не оспорює обраний судом порядок поділу, оскільки взагалі заперечує проти того, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивачка також не оспорила обраний судом поділ. Разом із тим у відзиві на апеляційну скаргу висловила думку про те, що суд міг обрати інший спосіб, який був би більш ефективним. У зв`язку із цим вважала, що суд апеляційної інстанції може вийти за межі апеляційної скарги, скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про поділ майна подружжя в інший спосіб. Між тим, колегія суддів вважає, що рішення суду не підлягає зміні в частині способу поділу майна, оскільки позивачка апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції не подавала, свої доводи щодо неправильності висновків суду в частині способу поділу майна подружжя не наводила, отже правильність висновків суду в цій частині не перевіряються судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів не вбачає підстав для виходу за межі апеляційної скарги, оскільки відсутні підстави, передбачені наведеною вище нормою.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що позивачкою не внесена на депозит суду грошова компенсація за половину вартості частки відповідача у квартирі АДРЕСА_2 , то вони є необґрунтованими.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених України.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Разом із цим, оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, слід ураховувати, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Указане узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61- 30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61- 46326св18).

Крім цього, в постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц, та вказала, що: «Приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦКК України з урахуванням принципу розумності (пункт б частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні».

Таким чином, доводи ОСОБА_3 про безпідставне позбавлення його права власності на квартиру АДРЕСА_2 , без його згоди, без грошової компенсації та без попереднього внесення ОСОБА_2 відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду - не заслуговують на увагу, оскільки спірні правовідносини не вимагають обов`язкового внесення таких коштів на депозитний рахунок суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимогОСОБА_2 доОСОБА_1 про поділ майна подружжята відсутність таких підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 червня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено15 травня2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній