Провадження № 4с/205/56/23
УХВАЛА

14 листопада 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Саруханової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна», начальник Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Астапенкова Катерина Миколаївна, про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

12 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеною скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність начальника Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Астапенкової К.М. щодо не зняття арешту з майна та оголошеної заборони на його відчуження належного ОСОБА_1 ; зобов`язати начальника Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Астапенкову К.М. зняти арешт з майна та оголошену заборону на його відчуження, заборона № 551, накладені постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Графченко І.А. за реєстраційним номером обтяження № 5569076, на все майно, що належить ОСОБА_1 при примусовому виконанні судового наказу б/н, виданого 28 квітня 2006 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська.

Скарга мотивована тим, що судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2006 року з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Український мобільний зв`язок» стягнуто заборгованість у розмірі 2186,93 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 25,50 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 15,00 грн. Правонаступником стягувача ЗАТ «Український мобільний зв`язок» є ПрАТ «ВФ Україна». Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Графченко І.А. від 15 червня 2007 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу б/н, виданого 28 квітня 2006 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Український мобільний зв`язок» заборгованості у розмірі 2186,93 грн. На все належне ОСОБА_1 рухоме та нерухоме майно було накладено арешт та оголошена заборона на його відчуження, заборона № 551. Судовий наказ був своєчасно виконаний у повному обсязі, що підтверджується довідкою ПрАТ «ВФ Україна» від 06 жовтня 2023 року, однак арешт знято не було. 21 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з заявою про зняття арешту, однак отримав відповідь від 02 жовтня 2023 року, у якій йому було рекомендовано звернутись до суду, оскільки виконавче провадження знищено.

Заявник ОСОБА_1 письмово розглядати скаргу без його участі, скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник заінтересованої особи ПрАТ «ВФ Україна» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги сповіщався належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву не надходило.

Заінтересована особа начальник Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Астапенкова К.М. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. У відзиві, посилаючись на необґрунтованість скарги, просила відмовити в її задоволенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2006 року з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Український мобільний зв`язок» стягнуто заборгованість у розмірі 2146,43 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 25,50 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 15,00 грн. (а.с. 7).

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Графченко І.А. від 15 червня 2007 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу б/н, виданого 28 квітня 2006 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Український мобільний зв`язок» заборгованості у розмірі 2186,93 грн. Накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника та оголошено заборону на його відчуження належне ОСОБА_1 (а.с. 8).

У відповіді Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 02 жовтня 2023 року № 141659/18 на заяву ОСОБА_1 від 21 вересня 2023 року щодо скасування арешту на майно, зазначено, що перевіркою АСВП, спецрозділу та архівних виконавчих проваджень не виявилось можливим встановити виконавче провадження, за яким боржником є ОСОБА_1 . Виконавчі провадження, які було завершено по 2019 рік включно, були знищені на підставі Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, згідно яких строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить 3 роки від дати завершення виконавчого провадження, які після закінчення зберігання підлягають знищенню. Також зазначено, що у державного виконавця відсутні законні підстави для зняття арешту з майна (а.с. 10-12).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 348656332 від 30 вересня 2023 року, в Реєстрі міститься арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження № 5569076, підстава обтяження: постанова б/н від 15 червня 2007 року ВДВС Ленінського району м. Дніпропетровська, заборона № 551 на невизначене майно, все нерухоме майно ОСОБА_1 (а.с. 13).

При цьому, згідно з довідкою FD-23-09357 від 06 жовтня 2023 року, виданою ПрАТ «ВФ Україна», яке є правонаступником ЗАТ «Український мобільний зв`язок», заборгованість ОСОБА_1 перед ПрАТ «ВФ Україна» згідно судового наказу б/н від 28 квітня 2006 року, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, погашена в повному обсязі. Станом на 06 жовтня 2023 року заборгованість відсутня (а.с. 15).

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Частиною 4 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу.

Подаючи скаргу про зняття арешту з майна, ОСОБА_1 вказав, що він погасив борг перед ЗАТ «Український мобільний зв`язок», правонаступником якого є ПрАТ «ВФ Україна», у виконавчому провадженні, матеріали якого знищено виконавчою службою.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 заборгованість перед ЗАТ «Український мобільний зв`язок», правонаступником якого є ПрАТ «ВФ Україна», за судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2006 року погашена в повному обсязі, суд вважає доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

Крім того, суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, суд, оцінивши докази у їх сукупності, врахувавши усі обставини справи, дійшов висновку про обґрунтованість скарги та її задоволення в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. 321 ЦК України, ст. ст. 18, 50, 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 4-5, 12, 81, 354, 447-452 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересовані особи: Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15), начальник Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Астапенкова Катерина Миколаївна (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Юрія Кондратюка, 108), про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність начальника Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Астапенкової Катерини Миколаївни щодо не зняття арешту з майна та оголошеної заборони на його відчуження, належного ОСОБА_1 .

Зобов`язати начальника Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Астапенкову Катерину Миколаївну зняти арешт з майна та оголошену заборону на його відчуження, заборона № 551, накладені постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Графченко І.А. за реєстраційним номером обтяження № 5569076, на все майно, що належить ОСОБА_1 при примусовому виконанні судового наказу б/н, виданого 28 квітня 2006 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Басова