Справа № 308/1935/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Логойди І.В.,

за участі секретаря судового засідання Павлюх Л.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №308/1935/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, за адресою: АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивують наступним. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , який успадкували після смерті батька, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину та витягом з «Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності». В зв`язку з переоформленням будинку було отримано довідку з відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради, з якої вбачається, що в даному будинку зареєстрована гр-ка ОСОБА_3 . Однак, фактично відповідач ОСОБА_3 в даному будинку не проживає понад рік, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере. Факт реєстрації відповідача порушує право позивачів на вільне розпорядження і користування майном, позбавляє можливості оформити субсидію, тощо, а також здійснити реєстрацію місця проживання інших членів родини.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.03.2023 провадження у зазначеній справі було відкрито в спрощеному позовному провадженні, розгляд справи призначено на 21.04.2023, розгляд справи відкладався.

У судове засідання позивачі не з`явилися, подали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, проти винесення заочного рішення не заперечують.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлялась у встановленому законодавством порядку, письмового відзиву не подала.

Враховуючи наявність всіх умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, щодо проведення заочного розгляду справи, суд вважає за можливе вирішити справу у відсутності учасників справи, на підставі наявних у суду матеріалів та винести заочне рішення по справі.

У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно з нотаріально посвідченим свідоцтвом про право на спадщину за законом, зареєстрованим в реєстрі №4-67, державний нотаріус Першої ужгородської державної нотаріальної контори Митровка В.М. посвідчив, що на підставі статті 1261 Цивільного кодексу України, спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_4 , 1968 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , неповнолітній син- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , що мешкають та зареєстровані в АДРЕСА_2 , на 1/2 частку кожний. Спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними будовами та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , що належала померлому на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Ластівка А.В. 01.03.2016 року за реєстром №3-112, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер ОНМ 01, номер запису про право власності: 13 567390. Вказаний житловий будинок в цілому під літ А, цегла, складається з однієї кімнати, загальною площею 31,2 кв.м., житловою 13,8 кв.м., вбиральня під літ.Д, три сараї під літ. Б,В,Г. Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку житлового будинку видано ОСОБА_2 . Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №60419077 та №60419235 спадкоємцями ОСОБА_4 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №211280456 та №211281073 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 31,2 кв.м, житловою площею 13,8 кв. м на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно з довідкою відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 23.01.2023 №287/13-21 така видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про те, що відповідно до відомостей реєстру територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 23.01.2023 зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується також довідкою відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 20.03.2023 №760/13-06.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України передбачено, зокрема, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у певних визначених випадках.

Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Відповідно до ст.ст.401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Підстави припинення сервітуту визначені також у ст.406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст.406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Водночас, припинення права користування відповідача спірним житлом має відповідати пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У даному аспекті суд враховує те, що відповідач не проживає у спірному житлі понад рік без поважних причин, доказів того, що відповідач має потребу у спірному житлі суду не надано.

Разом із тим, судом встановлено порушення права позивачів як у контексті статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивачів, як власників житла, перевищують інтереси відповідача, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідача відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного наданого суду доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.1-4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн (тисячу сімдесят три гривні 60 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації та проживання : АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради, , адреса місцезнаходження: 88000, м. Ужгород, площа Поштова, З.

Повне рішення складено 18.05.2023.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області І.В. Логойда