ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Рагушіної І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року у справі за позовом першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави, а саме Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року прокурор звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0011244 від 23.09.2017 прокуратурою встановлено факт порушення інтересів територіальної громади м. Києва.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, відповідно до Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори; спадкові справи та видані на їх підстав, свідоцтва про право на спадщину) інформація щодо померлої ОСОБА_3 відсутня.

Первинна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 була зареєстрована за ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України, квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 57,3 кв.м., житловою площею 32,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Проте, відповідно до інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна квартира 22.09.2017 зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 22.09.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., про що зроблено запис в реєстр за № 9880.

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 06.04.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., про що зроблено запис в реєстр за № 731.

Відповідно до п. 2 зазначеного договору відчужувана квартира належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 10.04.2003 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М., реєстровий номер 1224, зареєстрованого 24.04.2003 Київським міським бюро технічної інвентаризації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстровим номером 2716.

Враховуючи, що Київською міською радою, якій в силу наслідків відумерлості спадщини має належати спірна квартира, рішення про відчуження спірного майна не приймалися, а тому не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, вважав, що спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на підставі ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва.

На підставі вищевикладеного, просив суд визнати спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та складається з квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 57,3 кв.м., житловою площею 32,3 кв.м. відумерлою та передати спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, а також витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради вказану квартиру.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, перший заступник керівника Київської міської прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що враховуючи відсутність спадкоємців ОСОБА_3 за заповітом та за законом, спадщина, що відкрилась після її смерті, має бути визнана судом відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва.

Оскільки Київська міська рада, якій належить право розпорядження спірною квартирою, не була стороною договорів купівлі-продажу квартири, згоду на відчуження майна не надавала, спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом, а тому її право підлягає захисту шляхом витребування цього майна від ОСОБА_1 на підставі ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва.

Крім того, вважає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що прокурор звернувся до суду з даним позовом для захисту інтересів не конкретної особи, а мешканців територіальної громади, що свідчить про наявність суспільного інтересу, який превалює над інтересом індивідуальним, і потребує захисту шляхом витребування спірної квартири на користь територіальної громади.

Щодо строків позовної давності, вказує, що Київській міській раді стало відомо про порушення її права у квітні 2021 року - з листа окружної прокуратури, яким Київрада повідомлялась про незаконність відчуження спірного майна на користь фізичних осіб.

Натомість, Шевченківській окружній прокуратурі міста Києва про обставини незаконного вибуття з комунальної власності спірної квартири стало відомо під час здійснення нагляду за досудовим розслідуванням кримінального провадження № 00011244.

07.08.2019 Шевченківським УП ГУНП в м. Києві отримано відповідь від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М. про те, що нею за реєстровим номером 1224 не посвідчувався договір дарування спірної квартири.

У подальшому, 10.09.2019 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22.08.2019 слідчим проведено тимчасовий доступ до речей та документів, які перебувають у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., внаслідок якого вилучено, в тому числі, і договір дарування квартири від 10.04.2003 та призначено судово-почеркознавчу експертизу вказаного договору. Згідно з висновком експерта Київського ИДЕКЦ МВС України № 17-3/1990 від 12.12.2019, підпис від імені ОСОБА_3 у договорі дарування квартири від 10.04.2003 виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Таким чином, звертаючись з позовом 29.09.2021, з урахуванням того, що про незаконне фактичне вибуття спірної квартири з власності територіальної громади прокурору достеменно стало відомо з відповіді приватного нотаріуса Гуд Л.М. від 07.08.2019 та висновку експерта № 17-3/1990 від 12.12.2019, а не з дати реєстрації кримінального провадження, вважає, що трирічний строк позовної давності прокурором не пропущено.

Від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що Київська міська рада не є спадкоємцем ОСОБА_3 , а відтак не має права на звернення до суду з таким позовом. Крім цього, вказує, що відомості про власника оспорюваної квартири стали загальнодоступними з 22 вересня 2017 року, а тому вважає, що саме з цього часу має обчислюватися строк позовної давності.

Від представника ОСОБА_2 також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції зробив висновок про пропуск прокурором строку позовної давності, однак, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що вимога про витребування майна із володіння добросовісного набувача є неефективним способом захисту порушеного права територіальної громади, оскільки при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача, територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації його вартості.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, що стверджується актовим записом про смерть № 4375 від 15.03.2016 (т. 1 а.с. 98).

Разом з цим, при складанні актового запису про смерть № 4375 від 15.03.2016 допущена технічна помилка в прізвищі померлої особи, оскільки згідно з актовим записом про смерть прізвище померлої особи зазначено як - ОСОБА_3 .

Проте, відповідно до інформації, викладеної в листі Київського міського бюро судово-медичної експертизи № 01/1417 від 22.05.2020 (т. 1 а.с. 100-101), згідно з журналом реєстрації трупів у відділі судово-медичної експертизи трупів, труп ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був доставлений до відділу судово-медичної експертизи трупів Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи 25.02.2016 на підставі постанови про призначення експертизи слідчого Печерського УП ГУНП в м. Києві з АДРЕСА_3 та зареєстрований за № 574 від 25.02.2016.

Згідно з журналом реєстрації трупів в судово-медичному морзі № 1 інформація стосовно звернення родичів або інших осіб до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи для отримання тіла померлої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для проведення поховання не зафіксовано.

Згідно з дозволом на державне захоронення трупа від 10.03.2016 № 2253 вих.16, труп ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кремований 21.03.2016 у Київському міському крематорії за рахунок держави.

Таким чином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є однією і тією ж особою.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 57,3 кв.м., житловою площею 32,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), яка належала їй на праві приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру від 24.11.1999 (т. 1 а.с. 96).

Київською місцевою прокуратурою № 10 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0012678, яке виділене з матеріалів кримінального провадження № 0011244 від 23.09.2017, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України щодо шахрайського заволодіння невстановленими особами квартирами на території м. Києва, у тому числі й квартирою АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування квартири, укладеного 10.04.2003 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М., про що зроблено запис в реєстрі № 1224, а також зареєстрованого 24.04.2003 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстровим номером 2716, зареєстровано за ОСОБА_5 .

Проте, відповідно до інформації Київського міського БТІ № 062/14-4657 (И2020) від 08.05.2020 та інформації, викладеної в листі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу № 217/01-16 від 07.08.2019 та № 51/01-16 від 18.08.2021, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М. 10.04.2003 договір дарування за реєстровим номером 1224 не посвідчувався, та КП Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності не реєструвався (т. 1 а.с. 25, 83, 105).

Більш того, спеціальний бланк нотаріального документа ВАЕ 619909 використаний приватним нотаріусом Гуд Л.М. для посвідчення договору відчуження іншого нерухомого майна за участю інших осіб (т. 1 а.с. 105).

При цьому, відповідно до висновку експерта № 17 - 3/1990 від 12.12.2019, підпис від імені ОСОБА_3 у договорі дарування квартири від 10.04.2003 на квартиру АДРЕСА_2 , виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою.

06.04.2016 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., про що зроблено запис в реєстр за № 731, відповідно до якого ОСОБА_2 набув права власності на квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 46-47, 54-55).

У подальшому, 22.09.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., про що зроблено запис в реєстр за № 9880, відповідно до якого ОСОБА_1 набув права власності на спірну квартиру (т. а.с. 21-24, 51-52).

Як встановлено в ході розгляду справи, датою відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 є ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори; спадкові справи та видані на їх підстав, свідоцтва про право на спадщину) інформація щодо померлої ОСОБА_3 відсутня, тобто за життя вона не складала заповіти та не укладала спадкові договори, а після її смерті з заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась, що підтверджується інформаційними довідками із Спадкового реєстру № 66166073, № 66166052, № 66166115, № 66166103 від 27.08.2021 (т. 1 а.с. 106-109).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatismutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Системне тлумачення частини четвертої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

В позовній заяві прокурор обґрунтовував порушення інтересів держави у суді, визначив орган, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, та вказав, у чому полягає бездіяльність зазначеного органу щодо захисту законних інтересів держави, а саме, що орган місцевого самоврядування - Київська міська рада, всупереч покладених на неї завдань щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини після померлої ОСОБА_3 відумерлою, не вжила заходи для усунення порушень, вказаних у позовній заяві.

Тому, колегія суддів вважає, що немає підстав, які б унеможливлювали розгляд позовної заяви першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача (позивачів).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

Спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).

Проте, колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц є безпідставним, оскільки правовідносини у вказаній справі не є подібними до правовідносин у даній справі, позаяк у справі №461/12525/15-ц виникли правовідносини щодо спадкування майна спадкоємцями, а у даній справі прокурор просить визнати спадкове майно відумерлим, будь-які відносини щодо спадкування майна спадкоємцями ОСОБА_3 у даній справі не виникли, отже, у даній справі відчуження квартири відбулось не в порядку спадкування.

Таким чином, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав неналежного та неефективного способу захисту порушеного права є необґрунтованим та не ґрунтується на законі, оскільки в даному випадку, враховуючи відсутність спадкоємців ОСОБА_3 за заповітом та за законом, спадщина, що відкрилась після її смерті, повинна бути визнана відумерлою та перейти у власність територіальної громади міста Києва.

Крім цього, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що прокурором пропущено строк позовної давності з огляду на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 26.1.2019 у справі №914/3224/16, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Такі ж правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17, від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Як зазначив прокурор, Шевченківській окружній прокуратурі міста Києва про обставини незаконного вибуття з комунальної власності спірної квартири стало відомо під час здійснення нагляду за досудовим розслідуванням кримінального провадження № 00011244 від 23.09.2017.

Так, 23.09.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 00011244 щодо незаконного заволодіння невстановленими особами квартирою АДРЕСА_4 .

У ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження встановлено факт незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_2 .

Зокрема, Шевченківським УП ГУНП в м. Києві 07.08.2019 отримано відповідь від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М. про те, що нею за реєстровим номером 1224 не посвідчувався договір дарування спірної квартири. У подальшому, 10.09.2019 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22.08.2019 слідчим проведено тимчасовий доступ до речей та документів, які перебувають у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., внаслідок якого вилучено, в тому числі, і договір дарування квартири від 10.04.2003 та призначено судово-почеркознавчу експертизу вказаного договору.

Згідно з висновком експерта Київського ИДЕКЦ МВС України № 17-3/1990 від 12.12.2019, підпис від імені ОСОБА_3 у договорі дарування квартири від 10.04.2003 виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою.

З огляду на викладене, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що держава могла довідатися про порушення права територіальної громади м. Києва ще 23 вересня 2017 року під час внесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення та реєстрації кримінального провадження № 00011244, позаяк сам факт внесення відомостей до ЄРДР не може свідчити про те, що майно, яке зареєстроване за третіми особами є комунальним майном, яке незаконно вибуло з власності територіальної громади м. Києва, та, що про таке вибуття позивач мав можливість дізнатися саме з цієї дати.

Київській міській раді стало відомо про порушення права територіальної громади м. Києва у квітні 2021 року - з листа окружної прокуратури, яким Київська міська рада повідомлялась про незаконність відчуження спірного майна на користь фізичних осіб.

Таким чином, звертаючись з позовом 29 вересня 2021 року, з урахуванням викладених вище обставин справи та того, що про незаконне фактичне вибуття спірної квартири з власності територіальної громади прокурору достеменно стало відомо з відповіді приватного нотаріуса Гуд Л.М. від 07.08.2019 та висновку експерта № 17-3/1990 від 12.12.2019, а не з дати реєстрації кримінального провадження, колегія суддів вважає, що трирічний строк позовної давності прокурором не пропущено.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року (провадження № 6-2776цс16) зроблено правовий висновок щодо застосування статті 388 ЦК України, згідно з яким «втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого визначено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) Велика Палата Верховного Суду вказала, що, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказувала, що право на витребування майна з незаконного володіння може мати як власник, так і законний користувач майна (постанови: від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19, провадження № 14-65цс22; від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, провадження № 14-96цс21).

У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/8412/19 (провадження № 61-10353св22) зазначено, що при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17 (провадження № 61-29040св18)).

Таким чином, у даному випадку суспільний інтерес у витребуванні майна на користь територіальної громади м. Києва, який превалює над інтересом індивідуальним, прокурор обумовлює тим, що таке витребування спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна, яке становить відумерла спадщина, з володіння територіальної громади. При цьому, витребуванням майна у добросовісного набувача на нього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до норм законодавства, він має засоби юридичного захисту свого цивільного права, зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 661 Цивільного кодексу України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що задоволенням позову прокурора не порушуються положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, колегія суддів, враховуючи відсутність спадкоємців ОСОБА_3 за заповітом та за законом, вважає, що спадщина, що відкрилась після її смерті, та складається з квартири АДРЕСА_2 ,повинна бути визнана відумерлою та перейти у власність територіальної громади міста Києва, однак у зв`язку з тим, що спірна квартира вибула з володіння Київської міської ради не з її волі, шляхом протиправного відчуження на користь третіх осіб, то спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на підставі ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави, а саме Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна - задовольнити.

Визнати відумерлою та передати у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_3 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка складається з квартири АДРЕСА_2 .

Витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: