КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/8448/21 Головуючий у І інстанції Шевченко Т.М.
Провадження №22-ц/824/6585/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Істоміної О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, Київської міської прокуратури та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 році позивач ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів: Міністерства внутрішніх справ України, Київського науково- дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, Київської міської прокуратури та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві, суддів Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_8, ОСОБА_2 , судді Апеляційного суду м. Києва ОСОБА_9, матеріальну та моральну шкоду у загальному розмірі 8 000 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав про те, що 29.08.2012 сталася дорожньо-транспортна пригоди за участю, в результаті якої належний позивачу транспортний засіб марки «Хонда» державний номер НОМЕР_1 зазнав механічних пошкоджень. Позивач зазначає, що працівники Печерського ВДАІ м. Києві, які прибули на місце дорожньо-транспортної пригоди, обманом та шахрайським шляхом приховали особу, вину у вчиненні дорожньо- транспортної пригоди, підробили схему дорожньо-транспортної пригоди та склали сфальсифікований протокол про адміністративне правопорушення.

За фактом протиправних дій працівників поліції позивач звернувся до органів досудового розслідування та за його заявою було зареєстровано кримінальне провадження № 0000860 від 23.07.2015 року.

Позивач вказує, що встановлені кримінальні правопорушення умисно заблоковані слідчими та прокурорами прокуратури м. Києва, використовуючи службові підробки, перевищуючи та зловживаючи службовими повноваженнями, надавали суду неправдиві відомості та не виконували судові рішення. За вказаними фактами зареєстровано кримінальне провадження № 0000232 від 02.04.2019 року, яке блокується вже відповідальними посадовими особами Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві.

Після закриття кримінальних проваджень слідчими прокуратури м. Києві, матеріали досудового розслідування № 0000860 від 23.07.2015 року передано до Національної поліції України.

Позивач зазначає, що його як потерпілого повністю усунуто від досудового розслідування, потерпілому не надаються витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, умисно порушуються вимоги Кримінального процесуального кодексу України. Будь-які розумні строки досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0000860 від23.07.2015 року та № 0000232 від 02.04.2019 року вийшли, а матеріали кримінальних проваджень, в яких доведено кримінальні правопорушення, умисно не передаються правоохоронними органами до суду.

Позивач вказує, що матеріальна шкода, завдана умисними діями відповідачів, становить 3 417 000 грн.

Також, кримінальним правопорушенням позивачу завдано моральну шкоду, що виразилась у неможливості продовження нормального життя, порушенні стосунків з близькими людьми. Позивач вказує, що внаслідок шахрайських дій відповідачів у позивача зруйнована нервова система та завдано шкоди здоров`ю позивача. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 4 340 000 грн.

15.09.2022 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути солідарно з відповідачів матеріальну та моральну шкоду у загальному розмірі 13 000 000 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року закрито провадження у даній справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до суддів Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_8, ОСОБА_2, судді Апеляційного суду м. Києва ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить у розумні строки скасувати рішення суду і змінити рішення, задовольнивши позовну заяву по всім вимогам.

Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки фальсифікації протоколу порушення ПДР, який не відповідає Правилам дорожнього руху України; службовій підробці схеми ДТП від 31.08.2012 року, яка не відповідає місту ДТП; фальсифікації експертного висновку та службової підробки у експертизі КНІДСЕ, з підробленими вихідними даними, висновок якої не відповідає Правилам дорожнього руху України, що не може бути змодельована за застосуванням прикладних програм; фальсифікації постанов суду по справі №757/6307/13-п, які не відповідають законодавству України; фальсифікуванню Акту службової перевірки експертизи КНІДСЕ №6294/13385/13-52 від 29.11.2013; приховуванню матеріалів зовнішньої перевірки цієї експертизи, тиску на слідство директора КНІДСЕ ОСОБА_7; фальсифікованим та скасованим незаконним постановам прокуратури м. Києва та ТУ ДБР у кримінальних провадженнях № 0000860 від 23.07.2015 року та № 0000232 від 02.04.2019 року, де до постанов умисно внесені неправдиві відомості, умисно невиконані судові рішення, порушені права потерпілого.

Міністерство внутрішніх справ України у відзиві на апеляційну скаргу посилається на необґрунтованість її доводів та просить залишити без задоволення. Вказує, що позивачем не наведено належного обґрунтування обставин заподіяння шкоди, розміру відшкодування, а також незаконності дій /бездіяльності МВС України.

У відзиві на апеляційну скаргу Київська міська прокуратура посилається на безпідставність доводів скарги, вимог апеляційної скарги не визнає і просить відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Київська міська прокуратура не погоджується із доводами скарги щодо неповного з`ясування судом обставин, які мають значення по справі, а саме, що суд не надав правову оцінку проведенню розслідувань кримінальних проваджень. Звертає увагу, що законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень органами прокуратури та досудового розслідування, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю, а не порядку цивільного судочинства. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач не зазначив конкретних обставин неналежного досудового розслідування, не послався на незаконні дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора та не надав відповідних доказів на підтвердження цих обставин.

Київський науково-дослідний інститут судових експертиз МЮУ у відзиві на апеляційну скаргу також посилається на безпідставність її доводів, просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що відповідно до Статуту КНІДСЕ не є органом державної влади та не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, а є державною установою, що унеможливлює розгляд справи щодо КНІДСЕ на підставі статей 1173 або 1176 ЦК України. Щодо загальних підстав цивільно-правової відповідальності за завдання матеріальної чи моральної шкоди, позивачем не доведено факту завдання КНІДСЕ такої шкоди, протиправності дій КНІДСЕ та наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача, а також вини останнього в заподіянні.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи, просив задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів: Міністерства внутрішніх справ України, Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮУ, Київської міської прокуратури та територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інтанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000232 від 02.04.2019 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 ч. 1 КК України.

Постановою слідчого від 19.09.2020 прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв?язку із відсутністю в діянні окремих службових осіб прокуратури м. Києва складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 ч. 1 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва (справа № 757/19259/22-к) від 23.09.2022 скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, Хоменка В.Б. від 19.09.2020 про закриття кримінального провадження № 0000232 від 02.04.2019, матеріали кримінального провадження повернуто до органу досудового розслідування для продовження досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Оглядом матеріалів кримінального провадження № 0000860 від 23.07.2015 у двох томах судом першої інстанції також встановлено, що 23.07.2015 року за номером 0000860 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ухвалою Печерського районного суду м. Києва, справа № 757/20520/15-к, від 16.07.2015, внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч. 1 КК України, за фактом протиправних дій окремих працівників Київського інституту судових експертиз та співробітників ДАІ по обслуговуванню Печерського району м. Києва.

01.10.2015 ОСОБА_1 допитано в якості свідка у кримінальному провадженні № 0000860 від 23.07.2015 року.

01.10.2015 слідчим в ОВС прокуратури міста Києва Орловим В.О. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000860 від 23.07.2015 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв?язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21.04.2016 (справа № 757/46201/15-к) скасовано постанову слідчого в ОВС прокуратури міста Києва Орлова В.О. від 01.10.2015 про закриття кримінального провадження № 0000860 від 23.07.2015; зобов?язано слідчого відновити досудове розслідування і провести досудове розслідування.

17.06.2016 старшим слідчим першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури міста Києва Лисенковим М.О. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000860 від 23.07.2015 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв?язку з відсутністю у діях окремих працівників правоохоронних органів та співробітників Київського інституту судових експертиз складу злочину.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26.08.2016 (справа № 757/37812/16-к) скасовано постанову старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури міста Києва Лисенкова М.О. від 17.06.2016 про закриття кримінального провадження № 0000860 від 23.07.2015; матеріали направлено до прокуратури міста Києва для проведення досудового розслідування.

27.09.2016 у кримінальному провадженні № 0000860 від 23.07.2015 в якості свідка допитано завідувача відділу Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_3

27.09.2016 кримінальному провадженні № 0000860 від 23.07.2015 в якості свідка допитано експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_4 .

28.09.2016 старшим слідчим першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва Польщенко Ю.Є. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000860 від 23.07.2015 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв?язку з відсутністю у діях окремих працівників правоохоронних органів та співробітників Київського інституту судових експертиз складу злочину.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 13.02.2017 (справа № 757/55578/16-к) скасовано постанову старшого слідчого першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва Польщенко Ю.Є. від 28.09.2016 про закриття кримінального провадження № 0000860 від 23.07.2015; зобов?язано слідчого відновити досудове розслідування і провести досудове розслідування.

23.06.2017 у кримінальному провадженні 0000860 від 23.07.2015року допитано в якості свідка ОСОБА_5

29.06.2017 старшим слідчим першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва Польщенко Ю.Є. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000860 від 23.07.2015 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв?язку з відсутністю у діях окремих працівників правоохоронних органів та співробітників Київського інституту судових експертиз ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч. 1 КК України.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва (справа № 752/13362/17) від 07.08.2017 скасовано постанову старшого слідчого першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва Польщенко Ю.Є. від 29.06.2017 про закриття кримінального провадження № 0000860 від 23.07.2015.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва (справа № 752/8367/17) від 08.05.2017 зобов?язано компетентних осіб прокуратури міста Києва залучити ОСОБА_1 до кримінального провадження № 0000860 від 23.07.2015 як потерпілого.

Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва Польщенко Ю.Є. від 18.09.2017 відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000860 від 23.07.2015.

18.10.2017 у кримінальному провадженні № 0000860 від 23.07.2015 проведено одночасний допит свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

18.10.2017 ОСОБА_1 залучено як потерпілого у кримінальному провадженні № 0000860 від 23.07.2015, та проведено допит останнього.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва (справа № 752/13362/17) від 03.01.2018 зобов?язано уповноваженого процесуального прокурора прокуратури міста Києва у кримінальному провадженні № 0000860 від 23.07.2015 розглянути у строки, встановлені ст. 220 КПК України, клопотання ОСОБА_1 від 13.11.2017.

21.03.2018 у кримінальному провадженні № 0000860 від 23.07.2015 проведено одночасний допит осіб - потерпілого ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_6

27.03.2018 слідчим в ОВС першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва Ільяшенком А.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000860 від 23.07.2015 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв?язку із відсутністю у діях співробітників Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та співробітників ДАІ по обслуговуванню Печерського району м. Києва, ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва (справа № 757/18399/18-к) від 19.07.2018 скасовано постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва Ільяшенка А.В. від 27.03.2018 про закриття кримінального провадження № 0000860 від 23.07.2015 у зв?яку із відсутністю в діях співробітників Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України; матеріали кримінального провадження повернуто до прокуратури міста Києва для продовження досудового розслідування.

02.11.2018 у кримінальному провадженні № 0000860 від 23.07.2015 в якості свідка допитано директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_7 .

Постановою заступника прокурора міста Києва Андрєєва А.В. від 24.01.2019 здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000860 від 23.07.2015 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч. 1 КК України, доручено слідчим слідчого відділу Печерського УП ГУНП в м. Києві.

Постановою прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованому у м. Києві, прокуратури міста Києва Власова О.С. від 17.06.2020 підслідність у кримінальному провадженні № 0000860 від 23.07.2015 визначено за Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві.

20.09.2020 слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, Хоменком В.Б. винесено постанову про закриття кримінального провадження № № 0000860 від 23.07.2015 у зв?язку із відсутністю в діях службової особи підрозділу ДАІ по обслуговуванню Печерського району міста Києва ОСОБА_5 та у діях експертів КНДІСЕ ОСОБА_6 , ОСОБА_3 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч. 1 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва (справа № 757/50011/20-к) від 23.02.2021 скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, Хоменка В.Б. від 20.09.2020 про закриття кримінального провадження № 0000860 від 23.07.2015; матеріали кримінального провадження повернуто до прокуратури міста Києва для продовження досудового розслідування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, які б стверджували наявність незаконних (протиправних) дій чи бездіяльності відповідних осіб Міністерства внутрішніх справ України, Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, Київської міської прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві у кримінальних провадженнях № 0000860 від 23.07.2015 та № 0000232 від 02.04.2019, так само завдання позивачу діями/бездіяльністю вказаних осіб моральної і матеріальної шкоди та причинно-наслідкового зв?язку між такими діями/бездіяльністю і завданою шкодою.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є відшкодування моральної шкоди, заподіяння якої позивач обґрунтовував тим, що в результаті протиправної бездіяльності посадових і службових осіб державних органів: МВС України, прокуратури, ДБР, КНІДСЕ, невиконання судових рішень, незаконного обвинувачення заснованого на фальсифікаціях, незаконного визнання його винним у справі про адміністративне правопорушення, позбавлення його майна та позбавлення його права судового розгляду цих протиправних дій протягом тривалого часу, йому заподіяно моральної шкоди. Предметом спору також є вимога позивача про стягнення з держави матеріальної шкоди, заподіяної незаконними діями/бездіяльністю посадових та службових осіб вказаних державних органів, а також КНІДСЕ, яка пов`язана із пошкодженням його майна, викраденням майна, завданням збитків, як підприємцю, витратами на послуги адвокатів та проведення експертиз у справі про адміністративне правопорушення.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1173ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вірними є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування матеріальної шкоди, виходячи із наступного.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути завдані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Разом із тим, позивачем не доведений розмір заподіяної шкоди, оскільки у позовних вимогах цей розмір зазначений ним як вартість пошкодженого та викраденого майна, збитків, завданих йому, як підприємцю, грошових коштів витрачених на послуги адвокатів та проведення експертиз у справі про адміністративне правопорушення, що становить 5 443 000грн, і ці обставини не підтверджуються будь-якими доказами.

Не є доведеним і сам факт заподіяння позивачу шкоди бездіяльністю відповідачів, що, згідно доводів позивача, пов`язано із умисним блокуванням кримінальних проваджень, усунення його як потерпілого від слідства, оскільки, як встановлено судом першої інстанції станом на час розгляду справи, досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 0000860 від 23.07.2015 та № 0000232 від 02.04.2019 триває.

Враховуючи наведене, кримінальне провадження № 0000860 від 23.07.2015 є таким, що триває, а отже ОСОБА_1 не позбавлений можливості задовольнити свої вимоги у разі їх доведенняпісля встановленнявинних осібза їх рахунок.

Крім того, апеляційний суд враховує, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими.

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України).

Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Разом із тим, шкода, заподіяна каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, не є предметом даного позову, відтак у суду першої інстанції не було правових підстав покладати на державу майнову відповідальність за нерозкритий злочин.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1173ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1166, 1167, 1173ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Одним із найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази завдання позивачу моральної шкоди, яка згідно його доводів полягає у фізичних та моральних стражданнях, неможливості продовження нормального життя, порушення стосунків зі знайомими та близькими людьми, негативних наслідках для нервової системи та здоров`я позивача, знищення його підприємства, на що він посилався в позові та апеляційній скарзі, зазначені обставини не підтверджені відповідною медичною документацією, висновками медико-психологічних експертиз тощо.

При цьому сам по собі факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, яким за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано уповноважених осіб виконати певні процесуальні дії та скасовано прийняте слідчим процесуальне рішення про закриття кримінального провадження, не може бути безспірним доказом того, що бездіяльність зазначених уповноважених осіб прокуратури та ТУ ДБРзаподіяла позивачу моральної шкоди.

Встановивши, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідачів та моральною шкодою, яка, за твердженням позивача, йому заподіяна, а також не доведено самого факту заподіяння моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про недоведеність позову і відсутність підстав для його задоволення.

Апеляційний суд враховує, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора:1) бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування; рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

За змістом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Отже, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як право особи на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Оскарження позивачем бездіяльності слідчого та незгода позивача з прийнятим посадовими особами прокуратури та ТУ ДБР рішення про закриття кримінального провадження, яке ним було оскаржене в порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявністьбезспірних правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Не є такою підставою і проведення досудового розслідування за фактом бездіяльності уповноважених осіб прокуратури м. Києвау кримінальному провадженні №0000232 від 02.04.2019, на що посилався позивач в позові, оскільки доказів ухвалення судом вироку по даній справі ним надано не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та визнання незаконною бездіяльності органів досудового слідства в судовому порядку, та не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Сам факт скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження та зобов`язання уповноважених осіб виконати дії (внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розглянути клопотання згідно ст. 220 КПК України) не свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачу, не має наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчого судді Печерського районного суду м. Києва.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20).

Враховуючи наведене, відхиляються апеляційним судом доводи позивача про те, що позивача позбавлено права на справедливий розгляд справи, що призвело до погіршення стану його здоров`я.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на зміст ст. ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» без обґрунтування, яким чином судом першої інстанції, на думку позивача, було неправильно застосовано ці норми матеріального права, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Щодо наявності підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду у зв`язку з неефективністю ведення досудового розслідування кримінальної справи, у якій позивач є потерпілим, слід зазначити, що доводи позивача про умисне порушення розумних строків досудового розслідування та умисне не передання матеріалів кримінальних проваджень, в яких доведено кримінальні правопорушення, правоохоронними органами до суду, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної справи судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У справі, яка переглядається, досліджено докази та встановлені обставини, відповідно до яких суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов висновку про недоведеність наявності усіх складових деліктної відповідальності для покладення на державу обов`язку по відшкодуванню шкоди, на завдання якої посилається позивач, недоведеність факту завдання такої шкоди у визначеному позивачем розмірі та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та процесуальною діяльністю уповноважених осіб відповідачів.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 травня 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.