Дата документу 17.11.2023
Провадження № 2-з/334/69/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2023 року місто Запоріжжя

Суддя Ленінського районного суду міста Запоріжжя Коломаренко К.А., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 адвоката Кузнецова Павла Миколайовича, про забезпечення позову, що подається одночасно з позовною заявою,

в с т а н о в и в:

16 листопада 2023 року представник ОСОБА_1 адвоката Кузнецова Павла Миколайовича через систему "Електронний Суд" звернувся до Ленінського районного суду міста Запоріжжя із заявою про забезпечення позову, що подається одночасно з позовною заявою, в якій просить постановити ухвалу у справі про забезпечення позову, шляхом накладення арешту: на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП (ІПН) НОМЕР_1 ), які знаходяться на всіх рахунках відповідача в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах у межах суми позову 11936,00 доларів США, що еквівалентно 436 482,81 грн.; на майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП (ІПН) НОМЕР_1 ), зокрема на: транспортний засіб марки «RENAULT KANGOO», 2006 року випуску, об`єм двигуна 1461 см3 та причеп марки «ЛІДЕР» модель 810081, 2020 року випуску.

Заяву мотивовано тим, що заявник 31 серпня 2022 року ОСОБА_1 (далі позивач, заявник) передав ОСОБА_2 (відповідач, боржник) у позику грошові кошти в розмірі 11936 (одинадцять тисяч дев`ятсот тридцять шість) доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач власноручно написала боргову розписку від 31 серпня 2023 року, яку зачитав на відео (оригінал розписки та відео знаходиться у позивача. (36,5686 грн. за 1 долар США) сума позики була еквівалентною 436 482,81 грн. Відповідно до умов розписки ОСОБА_2 зобов`язувалась повернути заявнику таку ж суму грошових коштів на його першу вимогу. На телефонні дзвінки ОСОБА_1 відповідачка не відповідає, уникаючи контактів з позивачем у зв`язку із наявністю боргу. Дій щодо добровільного вирішення питання щодо повернення грошових коштів відповідачка не здійснює. Станом на день подання заяви про забезпечення позову, взяте на себе зобов`язання ОСОБА_2 не виконала та отримані у позику кошти не повернула, у зв`язку з чим ОСОБА_1 змушений звернутися до суду з метою відновлення свого порушенного права. Зважаючи на те, що відповідач уникає контактів з позикодавцем, його представником (не відповідає на телефонні дзвінки, не отримує поштові відправлення) та не здійснює дій щодо погашення боргу, вважає, що такі дії боржника однозначно свідчать про уникнення виконання взятих на себе зобов`язань як на теперішній час, так і в майбутньому. Заявнику не відомо про дійсний матеріальний стан відповідачки, оскільки даних про отримані нею доходи, її місце роботи позивач не має. За даними з відкритих реєстрів позивачу відомо, що за ОСОБА_2 не зареєстровано жодного об`єкту нерухомого майна, на які в майбутньому після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення боргу, можна було б звернути стягнення у випадку відсутності або недостатності грошових коштів. Така обставина підтверджується Інформаційною довідкою № 354480269 від 15.11.2023р. За даними з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів відповідачу одноособово на праві власності належить наступне майно: 1. Автомобіль марки «RENAULT KANGOO», 2006 року випуску, об`єм двигуна 1461 см3; 2. Причеп марки «ЛІДЕР модель 810081», 2020 року випуску. За даними сайту «auto.ria.com» середньоринкова вартість транспортного засобу марки «RENAULT KANGOO», 2006 р.в., об`єм двигуна 1461 см3. складає 3300 доларів США, за даними сайту «olx.ua» вартість причепа марки «ЛІДЕР» модель 810081, 2020 р.в. складає 1200 доларів США, що в сукупності складає 4500 доларів США. Отже за рахунок транспортних засобів у випадку звернення на них стягнення за рішенням суду, позивач зможе покрити менше половини суми боргу відповідачки. Таким чином, накладення арешту та автомобіль та причеп, який належить відповідачу, не є надмірним тягарем для відповідачки, оскільки не порушить її право володіння та користування транспортними засобами. Однак, на думку позивача, не є достатнім забезпечення майнового позову з ціною 11936 доларів США (436 482,81 грн.) шляхом накладення арешту на рухоме майно відповідачки вартістю 4500 доларів США (162 162,00 грн.), тому необхідним є застосувати й арешт грошових коштів ОСОБА_2 , що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, в іншій частині боргу в розмірі 7436,00 доларів США, що еквівалентно 271 924,11 грн. за курсом НБУ на дату позики (31.08.2022). Таким чином, до прийняття рішення по даній справі, задля гарантій захисту прав позивача, вважає, що у даній справі наявні достатні підстави, які необхідні задля вжиття заходів забезпечення позову, просить заяву задовольнити в повному обсязі.

За правилами ч.1ст.153 ЦПК України заява розглядалась без повідомлення учасників справи.

Суд, розглянувши заяву про забезпечення позову, прийшов до таких висновків.

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше 2-х днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Вимогами статті 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини ). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі Іатрідіс проти Греції ). Поняття законність у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах Антріш проти Франції та Кушоглу проти Болгарії ).

Про необхідність досягнення справедливого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі Спорронг та Льонрот проти Швеції ). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства ).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Крім цього, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. (постанова Верховного Суду від 04.06.2020 р. у справі № 200/12227/17)

Як зазначає представник позивача, предметом позову є стягнення з відповідача заборгованості з повернення запозичених за грошовою розпискою грошових коштів в розмірі 11 936 доларів США, що еквівалентно на дату передачі грошових коштів (31.08.2022 року) 436 482,81 гривень, у зв`язку з чим заявник просить накласти арешт на майно боржника, зокрема на транспортний засіб марки «RENAULT KANGOO», та причеп марки «ЛІДЕР» модель 810081, загальна приблизна ринкова вартість яких становить 4500 доларів США. Крім того заявник просить також накласти арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 у межах суми позову 11936,00 доларів США, що еквівалентно 436 482,81 грн..

Накласти арешт на майно та кошти іншої особи позивач просить з метою подальшого виконання судового рішення про стягнення заборгованості за розпискою у розмірі 11 936 доларів США, що станом на 31.08.2022 року еквівалентно 436 482,81 грн.

Разом з тим, застосування заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на майно та кошти відповідача неможливе без надання жодних доказів того, що наявне достатньо обґрунтоване припущення існування наміру у відповідача здійснити відчуження належного їй майна. При цьому, вказаних обставин заявником не доведено, матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на відчуження транспортних засобів, про арешт яких просить представник позивача. Крім того, слід зазначити, що вартість вказаних транспортних засобів визначена представником позивача не на підставі належних доказів (висновок про оцінку транспортного засобу, висновок експерта чи спеціаліста тощо), а на підставі даних торгових майданчиків в мережі Інтернет. При цьому, чи відповідають характеристики порівнюваних транспортних засобів, характеристикам транспортних засобів, на які представник позивача просить накласти арешт, суду відомостей не надано.

Також суд звертає увагу, що законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, суд може накласти арешт лише на грошові кошти, що належать відповідачеві. Тобто, суд має перевірити, які конкретно грошові кошти належать відповідачеві і де вони знаходяться.

Саме з цією метою положеннями частини першої статті 151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

За таких обставин, законодавством передбачений обов`язок зазначення в заяві про забезпечення позову інших відомостей, необхідних для забезпечення позову.

Із наведеного слідує, що відомості про те, на яких рахунках та в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача є необхідними для забезпечення позову.

Накладення судом арешту на рахунки відповідача чинним законодавством не передбачене, але суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банках або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат.

При цьому, відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

Таким чином, суд вважає, що заявником не надано достовірних відомостей та належних і допустимих доказів на підтвердження заяви про забезпечення позовів та доводів необхідності застосування даних заходів, наявності об`єктивних обставин необхідності охорони матеріально-правових інтересів позивача та неможливість виконання судового рішення в майбутньому.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

В своїй заяві заявник зазначає, що заява про забезпечення позову подається одночасно з позовною заявою. Разом з тим, станом на день розгляду заяви про забезпечення позову у суду відсутні відомості, щодо надходження позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу до суду (відомості перевірені за даними загальнодоступного сайту "Судова влада України" - в розділі "Стан розгляду справ").

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України та позиції Європейського суду з прав людини, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.149-153 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Кузнецова Павла Миколайовича про забезпечення позову, що подається одночасно з позовною заявою залишити без задоволеня.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Коломаренко К. А.