Постанова

Іменем України

16 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 369/4574/19

провадження № 61-3916св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2021 року під головуванням судді Ковальчук Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсними і скасування свідоцтв про право на спадщину за законом та договору дарування, визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом в якому просила:

- встановити факт прийняття позивачем спадщини у вигляді житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом

від 26 листопада 1994 року, видане Першою київською обласною державною конторою на ім`я ОСОБА_4 та зареєстроване в реєстрі за № 2-7210, на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсними та скасувати договір дарування від 10 грудня 1994 року, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 29 грудня 2014 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Сподіним І. Л. на ім`я ОСОБА_2 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 , спадкоємицею першої черги, право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач фактично прийняла спадщину у вигляді житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свого батька ОСОБА_3 , оскільки проживала у даному будинку та продовжувала користуватися ним та присадибною ділянкою.

У 1995 році було вилучено земельну ділянку у матері позивача ОСОБА_4 , та надано дочці ОСОБА_1 та сину ОСОБА_5 .

Позивач зазначає, що вона продовжувала користуватися спадковим майном і після смерті матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До органів нотаріату позивач не зверталась, оскільки фактично прийняла спадщину.

Після смерті, ІНФОРМАЦІЯ_3 , брата ОСОБА_5 , позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

З кінця 2014 року відповідач припинила надавати безперешкодний доступ позивачу до спадкового майна.

ОСОБА_1 дізналась, що із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 звернулась його дружина ОСОБА_2 . Також позивачу стало відомо, що після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 було подано заяву про прийняття спадщини.

Вважає, що заява від 09 лютого 1993 року про прийняття спадщини підроблена, оскільки ОСОБА_4 не могла самостійно її написати.

У подальшому позивач дізналась, що 10 грудня 1994 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вказує, що про долю свого спадкового майна дізналась лише у

2018 році, в результаті численних звернень до відповідних установ.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 08 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовив.

Києво-Святошинський районний суд Київської області додатковим рішенням

від 14 грудня 2021 року заяву ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнив. Стягнув на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 35 000 грн.

Київський апеляційний суд постановою від 15 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2021 року без змін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не довела факт прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_3 . Також позивач не довела факту її постійного проживання на час смерті -

ІНФОРМАЦІЯ_2 її матері ОСОБА_4 разом з нею. Суди вважали, що оскільки відсутні підстави визнати, що позивач прийняла спадщину після смерті своїх батьків, відсутні й підстави визнавати недійсними та скасовувати оспорювані нею свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 листопада 1994 року, договір дарування

від 10 грудня 1994 року та свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 грудня 2014 року, а також визнавати право власності за позивачем на спірний житловий будинок.

Ухвалюючи додаткове рішенням місцевий суд врахував співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому дійшов висновку про задоволення заяви представника відповідача та стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 35 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 08 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд за встановленою підсудністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

У поданій касаційній скарзі заявник зазначає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, помилково вважав відсутніми підстави для задоволення позову, адже він встановив фактичні обставини справи на підставі недопустимих доказів.

ОСОБА_1 вказує, що у судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відомості надані якими місцевий суд поклав в основу оскарженого рішення, проте звернувшись до місцевого суду із клопотанням про отримання аудіозапису їх пояснень, заявник отримала накопичувач інформації на якому аудіозаписи із показаннями цих свідків відсутні, а тому вважає, що судове рішення не підтверджене належними доказами.

Аргументом касаційної скарги також є те, що покійна мати заявниці на час звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька мала 77 років, самостійно не могла звернутись до нотаріуса, була неписемною. Заявник переконана, що ініціатором звернення до нотаріуса був її брат - ОСОБА_5 з яким у неї були складні відносини і він був зацікавлений у позбавленні ОСОБА_1 права на спадщину.

Узагальнені доводи особи, яка подалі відзив на касаційну скаргу

У поданому у червні 2023 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 відповідач у справі ОСОБА_2 у задоволенні касаційної скарги просить відмовити, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

Відповідач зазначає, що позивач не довела, що після смерті батька - ОСОБА_3 зверталась із заявою про прийняття спадщини також вона не була зареєстрована на момент смерті із спадкодавцем. Той факт, що у 1995 році у матері позивача було вилучено земельну ділянку та розподілено її між дітьми, отримання у 2001 році

ОСОБА_1 земельної ділянки із вказівкою на розміщення земельної ділянки її брата по сусідству у місці знаходження спірного будинку вказує на обізнаність про те, що спірне майно належить саме її братові - ОСОБА_5 .

Зазначає, що розгляд справи тривав два з половиною роки, позивач разом із її представником у призначені судові засідання часто не з`являлись, тим самим зловживали своїми процесуальними правами.

Вказує, що доводи позовної заяви про наявність підстав для задоволення позову були спростовані свідками, а аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданої судами оцінкою зібраних у справі доказів.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 18 травня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу № 369/4574/19 з місцевого суду.

02 червня 2023 року справа № 369/4574/19 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Доказів того, що саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками позивача, суду першої інстанції надано не було, проте це не заперечувалось сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

Згідно спадкової справи до майна померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до Першої київської обласної державної нотаріальної контори звернулась із заявою дружина померлого - ОСОБА_4 , вказала, що вона прийняла спадщину після смерті чоловіка, інших спадкоємців, передбачених законодавством немає.

26 листопада 1994 року від ОСОБА_4 надійшла заява, в якій вона просила видати їй свідоцтво про право на спадщину. До заяви було додано довідку Виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, відповідно до якої саме вона прийняла спадщину після смерті ОСОБА_11 , до складу якої входить житловий будинок в АДРЕСА_1 , розміщений на земельній ділянці площею 0,28 га.

26 листопада 1994 року державний нотаріус Першої київської обласної державної нотаріальної контори видав свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 2-7200, відповідно до якого після смерті ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем майна є його дружина - ОСОБА_4 , майно складається з житлового будинку, загальною жилою площею 34,6 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

09 грудня 1994 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого старшим державним нотаріусом Першої київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-3503, житловий будинок, загальною жилою площею 34,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У 1995 році право власності на житловий будинок було зареєстровано за

ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 .

Відповідач ОСОБА_2 є дружиною померлого ОСОБА_5 .

Згідно спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , спадщину після його смерті прийняла відповідач.

На час смерті ОСОБА_5 належали на праві власності, в тому числі, й спірний житловий будинок, а також земельна ділянка з кадастровим номером :01:029:0007, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 09 грудня 1994 року № 1-3503, державним актом на право власності на земельну ділянку від 15 квітня 2004 року та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05 вересня 2014 року.

29 грудня 2014 року приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу видав ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстровими №№ 468 та 475 на житловий будинок загальною площею 64,5 кв. м, житловою площею 33,8 кв. м та земельну ділянку з кадастровим номером :01:029:0007, площею 0,1544 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:029:0007, площею 0,1544 га та житловий будинок, загальною площею 64,5 кв. м, житловою площею 33,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , 29 грудня 2014 року було зареєстровано за відповідачем на підставі свідоцтв про право на спадщину від 29 грудня 2014 року за реєстровими №№ 468 та 475.

Відповідно до листа Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 24 липня 2019 року ОСОБА_1 була зареєстрована станом на 23 лютого 2002 року за адресою:

АДРЕСА_2 .

Допитана в судовому засіданні 18 лютого 2020 року та 30 березня 2021 року свідок ОСОБА_12 суду повідомила, що вона є донькою позивача, пам`ятає все з 5 років, мати проживала постійно на АДРЕСА_3 , але кожну п`ятницю після школи їхала до баби, на момент смерті діда бабі було 75 років, мати доглядала і діда, і бабу до самої смерті, її брат ОСОБА_5 за ними не доглядав, після смерті баби мати користувалась її будинком, платила платежі, робила ремонт, стосунки матері і її брата ОСОБА_5 були конфліктні, у 2018 році матері стало відомо з документів БТІ, що спадковий будинок належить її брату. Брат ОСОБА_5 перешкоджав матері приходити в будинок, на момент смерті діда їй було 15 років, вона вчилась у Дніпровському районі м. Києва, але в п`ятницю, суботу та неділю вона разом з позивачем проживала у спадковому будинку.

Допитаний у судовому засіданні 22 жовтня 2020 року свідок ОСОБА_15 суду повідомив, що він з дитинства проживає у селі Софіївська Борщагівка, позивач

із 70-х років не проживає у с. Софіївська Борщагівка, дуже рідко провідувала батьків, за життя їй батьки купили 2 квартири і вона сказала, що претендувати на житло в

с. Софіївській Борщагівці не буде. ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 ще 0,03 га землі, за життя батьків ОСОБА_1 не проживала в селі, за життя матері не ходила на подвір`я, а на свою земельну ділянку йшла з іншого боку, батьків позивач не доглядала, організовував поховання батьків ОСОБА_5 .

Допитаний у судовому засіданні 22 жовтня 2020 року свідок ОСОБА_18 суду повідомив, що є троюрідним братом позивача, живе у АДРЕСА_4 , був другом батька позивача, ОСОБА_5 казав, що батько за життя казав, що хата дістанеться йому, ОСОБА_5 , а земельна ділянка - ОСОБА_1 , після смерті батька мати говорила те саме, у 90-х роках робився поділ земельної ділянки і позивачу була виділена її частина, за життя батька позивач не проживала з батьками, батька ховав ОСОБА_5 , доглядав за ним також він, ОСОБА_1 не допомагала батькам при житті, а батьки їй допомагали.

Допитаний у судовому засіданні 22 жовтня 2020 року свідок ОСОБА_19 суду повідомив, що він є троюрідним братом позивача та її померлого брата, позивач не доглядала своїх батьків, в хату, де проживали її батьки вона зовсім не приходила, ОСОБА_5 йому казав, що батько купив позивачу квартиру, позивач не приймала спадковий будинок.

Допитана у судовому засіданні 22 жовтня 2020 року свідок ОСОБА_20 суду повідомила, що живе у с. Софіївська Борщагівка на вул. Жовтневій, ОСОБА_21 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 і батьки поділили землю на трьох, ОСОБА_21 сказав, що свою частку дасть ОСОБА_5 , позивач ремонт у материному будинку не робила, станом на 1992 рік там не проживала, батьків доглядав ОСОБА_23 .

Допитаний у судовому засіданні 09 лютого 2021 року свідок ОСОБА_9 суду повідомив, що знає ОСОБА_5 із весілля, позивача побачив лише у 2020 році, ремонт у будинку робили відповідач з ОСОБА_5 , а позивач нічого там не робила, він там її не бачив.

Допитана у судовому засіданні 09 лютого 2021 року свідок ОСОБА_8 суду повідомила, що вона все життя живе у с. Софіївській Борщагівці, позивачу купили квартиру і вона там проживала, біля будинку є город, який баба сама обробляла, позивач ходила по селу і просила, щоб свідчили за неї, вона ніколи позивача на городі не бачила, вона була у будинку лише на похоронах, хто там жив і помер не знає.

Допитана у судовому засіданні 09 лютого 2021 року свідок ОСОБА_7 суду повідомила, що вона проживає через 5 хат від будинку, позивач ходила до матері, але з нею не проживала, обробляв город, займався теплицями, квітами, газифікацією ОСОБА_5 , позивач цього не робила, тільки один раз, коли мати була жива, позивач поклеїла шпалери в будинку, доглядали матір відповідач та ОСОБА_5 , у позивача з братом були конфлікти через хату та землю.

Допитана у судовому засіданні 09 лютого 2021 року свідок ОСОБА_25 суду повідомила, що вона проживає у АДРЕСА_5 , позивач просила у своєї матері гроші на другу квартиру, також мати позивача казала, що позивач просила у неї землю, позивач раніше отримала квартиру і станом на квітень 1992 року разом з батьками не проживала, ОСОБА_5 більше часу проводив з батьками, ховав їх, стосунки між братом і сестрою були нормальними, поки землю не поділили, позивач проживала з батьками, поки заміж не вийшла, коли проживала біля трамвайної зупинки, то приходила до матері, їсти приносила, але в будинку не жила.

Допитана у судовому засіданні 09 лютого 2021 року свідок ОСОБА_10 суду повідомила, що є рідною сестрою відповідача, розповідала, що позивач нічого не робила на городі, в селі не проживала, батьки купили їй 2 квартири.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначила, що вона фактично прийняла спадщину після смерті свого батька ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки проживала у спірному будинку та продовжувала користуватися ним та присадибною ділянкою. Про факт подання її матір`ю заяви про прийняття спадщину, укладення договору дарування, та отримання відповідних свідоцтв, вона дізналась лише у

2018 році, після ряду звернень до відповідних органів.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відносини спадкування регулюються нормами цього Кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Оскільки спадщина після смерті батька позивача ОСОБА_3 , відкрилася в період чинності ЦК Української РСР, то застосуванню підлягають норми цього Кодексу про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до частини другої статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Враховуючи те, що позивач не надала суду доказів того, що після смерті свого батька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.

Верховний Суд також зазначає, що місцевий суд правильно вказував, що факт вилучення у 1995 році у матері позивача земельної ділянки під спірним житловим будинком та поділ цієї ділянки між позивачем та її братом, а потім отримання позивачем державного акта на її земельну ділянку у 2001 році у визначених межах з вказівкою на розміщення земельної ділянки її брата по сусідству у місці знаходження спірного житлового будинку, вказує на те, що їй було відомо вже у той час про те, що спірне майно належить саме ОСОБА_5 .

Враховуючи наведене колегія суддів також погоджується і з висновками судів попередні інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсними та скасування оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за законом від 26 листопада 1994 року, договору дарування від 10 грудня 1994 року та свідоцтва про прав на спадщину за законом від 29 грудня 2014 року, а також визнання права власності за позивачем на спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивач не довела, що вона прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Враховуючи те, що порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що оскаржені судові рішення не підтверджені належними доказами, адже отриманий позивачем накопичувач інформації не містив запису показань свідків з огляду на таке.

З протоколу судового засідання від 09 лютого 2021 року (а. с. 177- 182 том 2) убачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції були допитні свідки: ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 ОСОБА_25 , ОСОБА_10 . В матеріалах справи також містяться присяги та розписки цих свідків (а. с. 176-176г том2) та диск з фіксацією цього засідання об`ємом 40,6 Мb.

Згідно з частинами першою-третьою статті 249 ЦПК України (у редакції чинній на момент розгляду справи у суді першої інстанції) учасники справи мають право ознайомитися із технічним записом судового засідання, протоколом судового засідання та протягом п`яти днів з дня проголошення рішення у справі подати до суду письмові зауваження щодо неповноти або неправильності їх запису. Головуючий розглядає зауваження щодо технічного запису судового засідання та протоколу судового засідання, про що постановляє відповідну ухвалу. У разі пропуску строку подання зауважень і відсутності підстав для його поновлення головуючий залишає їх без розгляду.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не подавала письмові зауваження щодо неповноти або неправильності технічного запису чи протоколу судового засідання, а отже її доводи про порушення судом норм процесуального права, які виявились у тому, що суд обґрунтував своє рішення доказами, одержаними з порушенням порядку, встановленого законом є необґрунтованими.

Вищенаведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 січня 2022 року у справі № 370/1170/20.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, нема.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров