Справа № 182/6582/21
Провадження № 2/0182/293/2023
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.05.2023 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на 1/9 частину домоволодіння, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю на 1/9 частину домоволодіння.

В обґрунтування позовних вимог посилається на наступне.

Відповідно технічного паспорту на житловий будинок з надвірними будівлями, будинок АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку (літ.«А»), загальною площею 65,9 кв.м, житловою площею 47,8 кв.м; літньої кухні (літ.«Б»); підвалу (літ.Б'); сараю-літньої кухні (літ.Г); вбиральні (літ.Е); споруджень 1-4,1. Відповідно до звіту КП «Нікопольське МБТІ» від 05.07.2021 року про незалежну оцінку вартості майна - житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , ринкова вартість його 1/9 частини складає 18 974 грн. Відповідно до довідки КП «Нікопольське МБТІ» від 21.12.2020 року за № 1976, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 полі станом на 31.12.2012 року було зареєстроване в книзі 49 за № 115 за:

- 7/18 ч. - ОСОБА_2 , на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 02.10.1965 року, р.н.1-1623, посвідчений І Нікопольською державною нотаріальною конторою;

- 1/2 ч. - ОСОБА_3 , на підставі рішення народного суду м.Нікополя від 05.09.1969 року;

- 1/9 ч. - ОСОБА_4 , на підставі рішення народного суду м.Нікополя від 05.09.1969 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.03.2021 року, їй належить право власності на 7/18 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , які зареєстровані 17.02.2021 року Державним реєстратором Виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровська області Донець Ольгою Едуардівною. Починаючи з 06.04.1978 року і до цього часу, вона проживає в житловому будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Частина домоволодіння, яка йому належала, ніким не успадкована. Проживаючи за вищевказаною адресою після смерті ОСОБА_4 , вона одноособово утримує спірне домоволодіння, здійснює ремонти, користується ним, у зв`язку з чим вважає, що добросовісно заволоділа 1/9 частиною домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить померлому. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦКУ). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦКУ) (п.9 Постанови). Враховуючи положення ст.ст.335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Згідно пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом та, беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, положення України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2011 року. При цьому, суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року. Разом з тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (п.11 Постанови). Відповідно до статті 316 ЦК України. правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка додросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. При цьому, необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Вважає, що сукупність вищезазначених обставин, підтверджених належними доказами, дають правові підстави визнати, що вона більше 10 років відкрито, безперервно володіє нерухомим майном у вигляді 1/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , а тому вона після більш, ніж 10 років такого володіння набула право за набувальною давністю на цю часину спірного домоволодіння, тому звернулась до суду.

Представник відповідача, скориставшись правом, наданим йому законом, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві спільної часткової власності за ОСОБА_3 (1/2 частина) та ОСОБА_1 (7/18 частин). Право власності зареєстровано на підставі ухвали суду № 182/7686/20, виданої 26.01.2021 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області (рішення суду, серія та номер б/н, виданий 05.09.1969 року Народним судом м.Нікополя). Згідно рішення суду від 05.09.1969 року та ухвали Нікопольського міськрайонного суду від 26.01.2021 року, визнано право особистої власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; 7/18 частин цього домоволодіння - за ОСОБА_1 та 1/9 частини цього домоволодіння - за ОСОБА_4 . Таким чином, на момент винесення ухвали Нікопольського міськрайонного суду 26.01.2021 року позивачка знала про всіх співвласників житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно наданих позивачкою доказів, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 20.05.1983 року відділом ЗАГС м.Нікополя. Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. У Постанові Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 роз`яснено, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Визначаючи добросовісність володіння, насамперед, слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто, що обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто, ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018 року по справі № 571/1099/16-ц зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04.07.2018 року, по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права умов у сукупності. Позивачка зазначає в своєму позові, що знала про наявність співвласників, а саме - ОСОБА_4 , хоча, не зазначає відносно наявності родинних відносин у неї та померлого ОСОБА_4 . У справі № 552/1354/18 від 28 квітня 2020 року КЦС ВС виклав свою правову позицію стосовно належного позивача у справі про набуття права власності за давністю володіння, зазначивши, що позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. Володіння є добросовісним, якщо особа не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12- 291 гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) та в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року № 607/21758/19 (провадження № 61-18513св20). Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Документи, які надала позивачка в підтвердження своїх фінансових вкладень, не підтверджують факту направлення коштів на ремонт всього будинку та, зокрема, частини (1/9) померлого ОСОБА_4 . Таким чином, позивачем не наведено належних доказів в підтвердження своїх позовних вимог. Тому, на підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.43, 49, 178 ЦПК України, в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.

Позивачка також скористалась своїм правом, наданим їй законом, і надала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій послалась на те, що відповідач вважає, що ОСОБА_1 володіла з 1983 року 1/9 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_4 на підставі рішення народного суду м.Нікополя від 05.09.1969 року в розумінні статті 344 ЦК України - не добросовісно, так як на момент винесення ухвали Нікопольського міськрайонного суду 26.01.2021 року вона знала про всіх співвласників житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 . Але, така подача відповідачем суду своїх міркувань є наслідком навмисного спотворення змісту документів, на які посилається відповідач у відзиві, оскільки ОСОБА_1 не була учасником справи, в якій було постановлено рішення 05.09.1969 року, так як вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 і на час розгляду спору була малолітньою. Після смерті ОСОБА_4 ніхто не прийняв його спадщину і позивачка була впевнена, то домоволодіння належало лише їй та її матері ОСОБА_3 . Дійсно, в кінці 2020 року, коли вона звернулась з заявою про приватизацію земельної ділянки спірного житлового будинку, тільки після відмови їй стало відомо, що 1/9 частини житлового будинку належать померлому ОСОБА_4 , але після смерті ОСОБА_4 вона вже володіла його частиною 37 років. Відповідач вважає, що документи, які надала позивачка в підтвердження своїх фінансових вкладень, не підтверджують факту направлення коштів на ремонт всього будинку, зокрема, частини 1/9 померлого ОСОБА_4 . Проживаючи за вищезазначеною адресою після смерті ОСОБА_4 , вона одноособово утримувала спірне домоволодіння, здійснювала ремонти, користувалась ним, що підтверджується наданими суду копіями кошторису на газофікацію, квитанціями оплати газифікації домоволодіння, рахунком на оплату монтажа вікон домоволодіння, договору на будівельно-оздоблювальні роботи. Відповідач не звернув уваги, що спірне домоволодіння не мало розділу між співвласниками з фактичним виділом їх частин, тому не можливо стверджувати, що позивачка направляла кошти не на ремонт всього будинку, зокрема, частини 1/9 померлого ОСОБА_4 . Відповідач в порушення вимог ч.3 ст.179 ЦПК України, не надав ніяких доказів, які б спростували факт направлення коштів позивачкою на ремонт всього спірного будинку, зокрема, частини 1/9 померлого ОСОБА_4 . Тому вважає, що вона добросовісно заволоділа спірною частиною домоволодіння і позовні вимоги підлягають задоволенню. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м.Рим 04.11.1950 року, що набрала чинності для України з 11.09.1997 року, яка є складовою її правової системи, відповідно до ст.9 Конституції України. Ця норма міжнародної Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними, принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використання власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства, зокрема, в ст.344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли і вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 Цивільного кодексу України). Положеннями статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, право власності є центральним інститутом будь-якої цивільно-правової системи, а підстави набуття права власності, якими є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно (стає його власником), є підставою виникнення права власності. Одним із способів набуття речових прав є набувальна давність, порядок реалізації якої визначений положеннями статті 344 Цивільного кодексу України. Відповідно до роз`яснень, викладених п.13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною даіністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутись до суду з позовом про визнання за нею права власності. Як передбачено п.14 цієї ж Постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому, безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тому просить суд відхилити доводи та міркування відповідача, викладені ним у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі і додатково суду пояснила, що після смерті її батька, який заповів їй свою частину будинку, її дід батько батька відсудив 1/9 частину домоволодіння. Для чого він це зробив, їй невідомо, адже мав де жити. Вона на той час була дуже малою (6 років) і нічого про це не знала. В будинку, в якому її дід відсудив спірну 1/9 частину, вона з мамою проживала і проживає все своє життя. Коли померла мама, вона успадкувала й після мами її частину. Вона завжди вважала, що будинок належав тільки їй та її мамі. Вона в цьому будинку все зробила сама і трохи за допомогою мами: і ремонт, і водопровід. Вона самостійно сплачує комунальні послуги. Інших претендентів там ніколи не було. і їй видається дивною позиція відповідача, адже 1/9 частина будинку це просто кімната, яку відсудив дід і якою все своє життя вона користується, адже дід ніколи там не жив. В будинку немає окремого входу-виходу, окремого санвузлу тощо. Її мама не дочекалась рішення суду і померла в 2022 році. Тому зараз в будинку живе лише вона.

Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, представник відповідача надіслала до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність. Свою позицію, викладену у відзиві, підтримала і просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідно технічного паспорту на житловий будинок з надвірними будівлями, будинок АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку (літ.«А»), загальною площею 65,9 кв.м, житловою площею 47,8 кв.м; літньої кухні (літ.«Б»); підвалу (літ.Б'); сараю-літньої кухні (літ.Г); вбиральні (літ.Е); споруджень 1-4,1 (а.с.7-10). Відповідно до звіту КП «Нікопольське МБТІ» від 05.07.2021 року про незалежну оцінку вартості майна - житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , ринкова вартість його 1/9 частини складає 18 974 грн. (а.с.11-13). Відповідно до довідки КП «Нікопольське МБТІ» від 21.12.2020 року за № 1976, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 полі станом на 31.12.2012 року було зареєстроване в книзі 49 за № 115 за:

- 7/18 ч. - ОСОБА_2 , на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 02.10.1965 року, р.н.1-1623, посвідчений І Нікопольською державною нотаріальною конторою;

- 1/2 ч. - ОСОБА_3 , на підставі рішення народного суду м.Нікополя від 05.09.1969 року;

- 1/9 ч. - ОСОБА_4 , на підставі рішення народного суду м.Нікополя від 05.09.1969 року (а.с.14).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.03.2021 року, позивачці належить право власності на 7/18 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , які зареєстровані 17.02.2021 року Державним реєстратором Виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровська області Донець Ольгою Едуардівною (а.с.15). Починаючи з 06.04.1978 року і до цього часу, позивачка проживає в житловому будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_3 (а.с.16-19), яка померла в 2022 році. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 також помер (а.с.20). Частина домоволодіння, яка йому належала, ніким не успадкована. Проживаючи за вищевказаною адресою після смерті ОСОБА_4 , позивачка одноособово утримує спірне домоволодіння, здійснює ремонти, користується ним (а.с.21-25), у зв`язку з чим вважає, що добросовісно заволоділа 1/9 частиною домоволодіння АДРЕСА_1 .

Згідно частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦКУ). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦКУ) (п.9 Постанови). Враховуючи положення ст.ст.335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Згідно пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом та, беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, положення України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01.01.2011 року. При цьому, суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001 року. Разом з тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (п.11 Постанови). Відповідно до статті 316 ЦК України. правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка додросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. При цьому, необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном.

Згідно вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК Украни, для такого набуття необхідна сукупність умов:

- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

- законність об`єкта володіння;

- добросовісність заволодіння чужим майном;

- відкритість володіння; безперервність володіння;

- сплив установлених строків володіння;

- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Дані обставини в судовому засіданні також були підтвердженні показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Так, свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що він сусід позивачки. Знає її з 6-7 років. ОСОБА_4 її дід по батькові. Іра із своєю сім`єю все своє життя проживає в будинку АДРЕСА_3 . Про те, що ОСОБА_7 будинок кимось оспорюється, ніколи не чув. Ніхто на нього ніколи не претендував.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він сусід позивачки і знає її з 1979 року. В них з Ірою спільний паркан. ОСОБА_4 її дід по батьковій лінії. Раніше в Іриної сім`ї та її діда був спільний участок і всі жили в дідовому будинку разом з ним. А потім ОСОБА_8 сім`я відділилась і збудувала собі будинок, а дід залишився проживати в своєму будинку. Ірин будинок АДРЕСА_1 , а дідовий - АДРЕСА_2 . На ОСОБА_7 будинок ніхто ніколи не претендував.Після смерті діда, ніяких спорів не чув.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

У п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 pоку, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Аналіз ст.344 ЦК України дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Відповідно до Постанови Верховного суду України від 30 травня 2019 року по справі № 753/15469/18, володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позивачка, дійсно, відкрито і добросовісно володіє спірною 1/9 частиною житлового будинку АДРЕСА_1 з 1983 року, утримує її, сплачує всі комунальні послуги, що свідчить про те, що позивачка є добросовісним набувачем. Судом також не встановлено, що існують інші особи, які б претендували на вказану частку.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання права власності на частину житлового будинку за позивачем, у відповідності до ст.344 ЦК України, за набувальною давністю підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Нікопольської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на 1/9 частину домоволодіння - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на нерухоме майно у вигляді 1/9 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 на підставі рішення народного суду м.Нікополя від 05.09.1969 року.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал