Справа № 132/586/21
Провадження № 22-ц/801/2026/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 рокуСправа № 132/586/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю. Панасюка О. С.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Калинівська міська рада Вінницької області,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданої її представником адвокатом Павенським Борисом Володимировичем, на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 17 серпня 2023 року, ухвалене у складі судді Сєліна Є. В. в м. Калинівка, дата складення повного судового рішення не відома,-

в с т а н о в и в :

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Калинівської міської ради Вінницької області, ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування рішень, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, усунення перешкод в користуванні власністю та 07 червня 2021 року, змінивши предмет позову (а. с. 157-162 т.1) просила:

-визнати протиправним та скасувати рішення 25-ої сесії 6-го скликання Калинівської міськради Вінницької області від 26 вересня 2013 року № 284 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 »;

-визнати протиправним та скасування рішення 2-ої сесії 8-го скликання Калинівської міськради Вінницької області від 23 грудня 2020 року № 117 «Про розгляд заяви ОСОБА_2 щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 »;

-визнати протиправним та скасувати рішення 7-ої сесії 8-го скликання Калинівської міськради Вінницької області від 26 травня 2021 року № 1470 «Про розгляд заяви ОСОБА_2 щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в АДРЕСА_1 , передачу земельної ділянки безоплатно у приватну власність»;

-скасувати запис про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно- земельну ділянку площею 0,05га. (кадастровий номер :01:067:0126) для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;

-усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку, площею 0,05га.

Позов мотивовано тим, що 01.02.2017 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 житловий будинок в АДРЕСА_2 , тому до неї перейшло право користування на земельну ділянку на якій розташований будинок, орієнтовною площею 0,25 га (ст. 120, 125, 377 ЦКУ). Проте вона вважає, що при оформленні прав попереднього землекористувача ОСОБА_3 , а саме: рішенням 25-ої сесії 6-го скликання Калинівської міськради Вінницької, ОСОБА_3 було протиправно надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості),на дві земельні ділянки: орієнтовною площею 0,10 га. (для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд), та 0,0116 га. (для ведення особистого селянського господарства). Про вказане рішення, вона дізналася у 2020 році під час ознайомлення в суді з матеріалами інвентаризаційних справ, витребуваних Калинівським районним судом Вінницької області в рамках розгляду цивільної справи № 132/885/20, тому просила поновити їй пропущений строк на його оскарження. Не дивлячись на наявний судовий спір щодо земельної ділянки, 23.12.2020 року Калинівська міськрада Вінницької області, не маючи генерального плану міста, на 2-ій сесії 8-го скликання прийняла рішення № 117 «Про розгляд заяви ОСОБА_2 щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 », яким надала дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в місті Калинівка по вказаній адресі та на яку ОСОБА_2 не має права в порядку безоплатної передачі, оскільки вже використав своє право на првиатизацію.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 17 серпня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішення 25-ої сесії 6-го скликання Калинівської міськради Вінницької від 26 вересня 2013 року № 284 прийняте до укладення 01.02.2017 року Договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_1 , житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , був розташований на вже сформованій земельній ділянці, площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер :01:067:0075, наданій для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка перебуває в комунальній власності, оскільки рішення про приватизацію не приймалося, та яка знаходилася в користуванні ОСОБА_3 на підставі чинного законодавства. Відтак позивачкою не доведено того факту, що при наданні дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою рішеннями 2-ої сесії 8-го скликання Калинівської міськради Вінницької області від 23 грудня 2020 року № 117 та 7-ої сесії 8-го скликання Калинівської міськради Вінницької області рішення від 26.05.2021 року № 1470 були порушені її права. Вимоги позову ОСОБА_1 про скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,05 га, кадастровий номер :01:067:0126, для ведення особистого селянського господарства, розташовану в АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , та вимога про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, розташованою в АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку, є похідними від вимог про визнання протиправними та скасування рішень міської ради, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Павенського Б. В., подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить скасувати ухвалене у справі рішення та її позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за договором купівлі-продажу від 01.02.2017 року до позивача перейшло право на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , площею 0,25 га що було у продавця ОСОБА_3 та яке він успадкував від свого діда ОСОБА_4 , проте суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та не зважив на це. Також посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_2 вже отримав безоплатно у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_2 , , відтак він не міг повторно безоплатно отримати земельну ділянку у власність та по АДРЕСА_3 .

05 жовтня 2023 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , поданий його представником адвокатом Катричем П. С., в якому він заперечує доводи апеляційної скарги поросить відмовити у задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін: наголошує, що з 19.02.1988 року за ОСОБА_4 було закріплено в постійне користування земельну ділянку загальною площею 0,1166 га, що також підтверджує довідка ВКП ВООБТІ №84 від 20.03.2017 року. Рішенням Калинівської міської ради № 284 від 26.09.2013 року ОСОБА_3 , який успадкував житловий будинок, було надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж в натурі орієнтовно 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та 0,0166 га для ведення особистого селянського господарства, тому стверджує, що доводи позивачки, що до ОСОБА_3 (а відповідно і до неї, після купівлі будинку) перейшло право користування земельною ділянкою у розмірі 0,25 га, є помилковими.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Павенський Б. В. підтримав викладене в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Катрич П. С. заперечив проти доводів апеляційної скарги, підтримав викладене у відзиві. Представник Калинівської міської ради Вінницької області в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про день та час судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- ОСОБА_3 набув в порядку спадкування право власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2007 року у справі № 2-698/2007 року. Право власності було зареєстроване 16 червня 2007 року Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», і записане в реєстрову книгу за реєстровим номером 1898;

-Рішенням № 284 25-ої сесії 6-го скликання Калинівської міської ради Вінницької області від 26 вересня 2013 року ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та 0,0166 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_2 .( а. с. 37 т. 1);

-01 лютого 2017 року між ОСОБА_3 (Продавець), та ОСОБА_1 (Покупець) укладено нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер :01:067:0075, наданій для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка перебуває в комунальній власності, оскільки рішення про приватизацію не приймалося, та знаходиться в користуванні Продавця на підставі чинного законодавства ( а. с. 40-40 т. 1);

-рішенням 2-ої сесії 8-го скликання Калинівської міськради Вінницької області від 23 грудня 2020 року № 117 надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,05 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 .( а. с. 38 т.1);

-Рішенням 7-ої сесії 8-го скликання Калинівської міськради Вінницької області від 26 травня 2021 року № 1470 затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,05 га (кадастровий номер :01:067:0126) для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 та передано безоплатно ОСОБА_2 зазначену земельну ділянку у власність( а. с. 160 т. 1.)

Між сторонами виник спір, пов`язаний з усуненням порушень права на землю.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України і набувається та здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно частин 1 та 2 ст. 120 ЗК України ( в редакції, що діяла на момент набуття права власності ОСОБА_1 на будинок), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно частини 2 статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на час набуття права власності ОСОБА_1 на будинок), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Поточна редакція статті 120 ЗК України також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

І в частині 6 статті 120 ЗК України, і в частині 2 статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин), було передбачено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти.

Аналогічні положення містяться в частині 8 статті 120 ЗК України в чинній редакції.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство як на момент переходу до ОСОБА_1 права власності на будинок, так і на сьогодні імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

В справі що розглядається, право власності на житловий будинок перейшло до ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2017 року (а.с.40), в пункті 1 якого заначено, що «за цим договором Продавець в особі Представника передає житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями АДРЕСА_2 , що розташований на земельній ділянці площею 0,1000 гектара, кадастровий номер :01:067:0075, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка перебуває у комунальній власності, оскільки рішення про її приватизацію не приймалося, та знаходиться в користуванні Продавця на підставі чинного законодавства, у власність Покупцеві, а покупець приймає вказаний житловий будинок, і сплачує за нього грошову суму в розмірі, визначеному в цьому договорі.

Ні законодавство в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, ні чинне на сьогодні законодавство не передбачає можливості слідування за об`єктом нерухомості земельної ділянки, цільове призначення якої відмінне від будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Відтак суд першої інстанції, встановивши, що позивач ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, правильно застосував положення статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та вірно виснував, що неї перейшло право користування земельною ділянкою, площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер :01:067:0075, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

З огляду на вищевикладене, вірним є і висновок суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування рішення 25-ої сесії 6-го скликання Калинівської міськради Вінницької області від 26 вересня 2013 року № 284 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 , яким останньому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та 0,0166 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_2 .( а. с. 37 т. 1).

Апеляційний суд зауважує, що зазначене рішення сесії було прийнято майже за 4 роки до того як ОСОБА_1 стала власником будинку, а відтак воно жодним чином не могло і не може вплинути на її права, а ОСОБА_3 , прав і обов`язків якого воно стосувалося, його не оскаржував. Твердження ОСОБА_1 про те, що попередні власники будинку: ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті якого успадкував будинок ОСОБА_3 , мав у користуванні значно більший розмір земельної ділянки, жодним чином не впливає на виникнення у неї прав щодо земельної ділянки у більшому розмірі, оскільки, як уже зазначалося, вона при купівлі будинку набула права на земельну ділянку площею 0,100 га, розмір, кадастровий номер якої зазначений в догові купівлі-продажу і це є істотною умовою цього договору.

Відтак висновки суду першої інстанції в цій частині є вірним, а твердження в апеляційній інстанції про порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи не знайшло свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Перевіряючи правильність вирішення судом першої інстанції позовних вимог про оскарження рішень надання про ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0,05га. (кадастровий номер :01:067:0126) для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , скасування рішень про реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_2 та усунення перешкод в користуванні нею позивачем шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку, площею 0,05га., апеляційний суд зазначає наступне:

Оскаржуючи згадані рішення, позивач ОСОБА_1 стверджувала, що саме вона має право на земельну ділянку площею 0,05га. (кадастровий номер :01:067:0126) для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , посилалась при цьому як на підставу її права на вже згаданий Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами.

Проте, як уже зазначено вище, до ОСОБА_1 в зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу будинку з господарськими спорудами перейшло право на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:067:0075 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), позивач ОСОБА_1 не має будь-якого стосунку до земельної ділянки, яка передана ОСОБА_2 у власність в порядку приватизації.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Відтак апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 не довела, що оскаржуваними рішеннями про передачу у власність відповідача ОСОБА_2 земельної ділянки порушені її права чи інтереси, які підлягають судовому захисту, а тому не заслуговують на увагу і її доводи про те, що ОСОБА_2 наче б то повторно використав своє право на приватизацію. Як вірно виснував суд першої інстанції, не підлягає до задоволення і похідна від попередніх вимога про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, оскільки позивач не довела, що вона є законним користувачем земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2 ..

Отже, ухвалюючи рішення, та встановивши відсутність факту порушення особистих прав позивача - фізичної особи ОСОБА_1 , які підлягають захисту в судовому порядку в обраний нею спосіб, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, а викладене в апеляційній скарзі таких висновків суду першої інстанції не спростовує та зводиться до спроби позивачки переоцінити фактичні обставини справи, які правильно встановлені та оцінені судом в ході розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Апеляційними судом дано оцінку основним доводам сторін по справі.

Відтак апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції у повній мірі, рішення суду обґрунтоване, прийняте на підставі повно та всебічно встановлених обставин справи, вірної оцінки доказів у їх сукупності та відповідності одне одному, з урахуванням судової практики у подібних правовідносинах.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування правильного по суті судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України) як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України), та виходячи з положень статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що подана апеляційна скарги не підлягає до задоволення, понесені судові витрати ОСОБА_1 слід залишити за нею, доказів понесення судових витрат в апеляційній інстанції іншими учасниками справи матеріали справи не містять.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Павенським Борисом Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 17 серпня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати ОСОБА_1 , понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за нею.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк