Справа № 369/2279/23
Провадження №2/369/3092/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.

при секретарі судових засідань Житар А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» про розірвання договору про задоволення вимог іпотекодержателя,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» () про розірвання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.07.2015 між ним як іпотекодавцем та ПАТ «Український інноваційний банк» () як іпотекодержателем було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким позивач передав у власність іпотекодержателю за вартістю і на умовах, визначених цим договором належні йому об`єкти нерухомості, а саме домоволодіння (житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями) і земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та які були предметом іпотеки за укладеним між сторонами іпотечним договором від 10.01.2011 (далі Іпотечний договір). В свою чергу іпотекодержатель, відповідно до п. 2.3 договору про задоволення вимог іпотекодержателя та як це передбачено ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», у разі набуття права власності на предмет іпотеки, Іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати Іпотекодавцю перевищення 90 (дев`яносто) відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог Іпотекодержателя. Вказана сума перевищення, що мала бути відшкодована позивачу, складала 610 382,40 грн. Позивач неодноразово звертався до банку щодо виплати йому такої суми, яка була йому необхідна для придбання іншого житла для себе та своєї родини, проте вона так і не була виплачена. Стверджуючи, що відповідачем було допущено істотне порушення умов укладеного 17.07.2015 договору про задоволення вимог іпотекодержателя та посилаючись на ч. 2 ст. 651 ЦК України позивач просить цей договір розірвати.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 лютого 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено по справі підготовче судове засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні 11.04.2023.

У судове засідання 08.05.2023 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Прични неявуи суду невідомі.

Представник позивача подав до суду заяву про проведення розгляду справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Оскільки відповідач своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з наступних підстав.

Як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Господарського суду Луганської області від 15 травня 2020 року у справі №913/266/20 відкрито провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія" (місцезнаходження: вул. Сметаніна, буд. 3-А, м.Сєвєродонецьк, Луганська область, 93404, ).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно положень пункту 8 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII (далі - Кодекс № 2597-VIII).

Відповідно до статті 7 Кодексу № 2597-VIII спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (частина перша).

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина друга вказаної статті).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №607/6254/15-ц викладено правовий висновок про те, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Вивчивши матеріали позовної заяви, враховуючи що відповідач у позові є боржником у справі про банкрутство, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки віднесені до юрисдикції Господарського суду Луганської області.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 19, 255, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» про розірвання договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Роз`яснити позивачу, що розгляд справи повинен відбуватися в порядку господарського судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Тетяна ДУБАС