ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 711/9671/19

провадження № 61-13147св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Черкаська міська рада, ОСОБА_2 ,

особа, яка звернулася з апеляційною скаргою: ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Вініченка Б. Б., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтованого тим, що з 2012 року він та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

Посилаючись те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу необхідно йому для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , позивач просив встановити факт його проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2012 року до травня 2018 року, тобто понад 5 років до часу відкриття спадщини.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з лютого 2013 року до дня смерті ОСОБА_4 -

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів належними доказами факт спільного проживання з

ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2013 року до дня її смерті, тобто не менше п`яти років до часу відкриття спадщини.

У жовтні 2022 року ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у розгляді справи, звернувся з апеляційною скаргою на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2022 року, посилаючись на те, оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про його права та обов`язки. Зокрема суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи та не встановив дійсних обставин справи. ОСОБА_3 також звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , а отже він мав бути залучений до участі у розгляді справи як відповідач. Крім того він має намір встановити юридичний факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 в останні роки її життя.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2022 року.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2022 року закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 362 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що необхідною умовою для набуття ОСОБА_3 права на апеляційне оскарження рішенняПридніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2022 року, є встановлення факту того, що рішення суду стосується його прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Заявник не довів, що померла ОСОБА_4 проживала з ним однією сім`єю, а також наявність у нього законного права на спадкування, а тому відсутні правові підстави для висновку, що оскаржуваним судовим рішенням порушеного його права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У грудні 2022 року ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси

від 22 серпня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить, скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на доводи заявника про те, що він звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , з тих самих підстав, що і позивач ОСОБА_1 , якому достовірно було відомо про зазначені обставини. Однак звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не залучив його ( ОСОБА_3 ) до участі у розгляді справи як відповідача.

Відмовляючи у залученні ОСОБА_3 до участі у справі та прийняті його позову, суд першої інстанції порушив його право на судовий захист. Апеляційний суд зазначеного не врахував, не надав належної оцінки доводам заявника про те, що його помилково не залучено до участі у розгляді справи, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц, від 21 грудня 2020 року у справі № 328/2428/17, від 13 січня 2021 року у справі № 404/596/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

У березні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив від ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_3 , який не містить доказів направлення відзиву іншим учасникам справи.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 178 ЦПК України до відзиву додаються: документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Згідно з частиною четвертою статті 395 ЦПК України до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Відповідно до частини четвертої статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

З огляду на наведене, відзив ОСОБА_1 не може бути прийнятий судом касаційної інстанції до розгляду та підлягає поверненню заявнику.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 серпня 2022 року відмовлено з підстав передбачених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року залишено без руху, надано заявнику строк для надання доказів на підтвердження дати отримання копії оскаржуваного судового рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження ухвали Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року. Відкрито касаційне провадження у справі (з підстав передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України) та витребувано з матеріали справи № 711/9671/19 з суду першої інстанції; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У березні 2023 року матеріали справи № 711/9671/19 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Фактичні обставини, установлені судами попередніх інстанцій

Суд апеляційної інстанції встановив, що 10 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту його проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2012 року до травня 2018 року.

У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Сопільник А. О. (далі - приватний нотаріус Сопільник А. О.) із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою приватного нотаріуса Сопільник А. О. від 19 лютого 2021 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, відсутністю документів, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем та відсутністю підстав для закликання до спадкування за законом.

У березні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про залучення його до участі у справі, як третьої особи з самостійними вимогами, яку мотивував тим, що він також проживав однією родиною з померлою ОСОБА_4 .

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 липня 2021 року у задоволенні зазначеної заяви ОСОБА_3 відмовлено, з тих підстав, що заяву подано з пропуском строку передбаченого статтею 52 ЦПК України.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) вказав, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

Отже, частина перша статті 352 ЦПК України визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

У рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що «право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A № 93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду. Попри те, що остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції належить Суду, він не повинен підміняти оцінку, зроблену національними органами, будь-якою іншою оцінкою того, що має бути найкращою стратегією у цій сфері. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Кордова проти Італії» (№ 1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява № 40877/98, п. 54, ECHR 2003-I, рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Установивши, що оскаржуване рішення безпосередньо не стосується прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_3 , оскільки його правовий зв`язок зі сторонами у справі має ймовірний, а не очевидний та безумовний характер; у мотивувальній частині рішення не міститься висновків суду про права та обов`язки заявника; у резолютивній частині рішення суд також не вказував про права та обов`язки ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі

№ 523/9076/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21 грудня

2020 року у справі № 328/2428/17, від 13 січня 2021 року у справі № 404/596/18, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Оскаржуване судове рішення не суперечить указаному висновку Верховного Суду. Відкривши апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який не брав участі у розгляді справи, однак стверджував, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про його права та обов`язки, суд апеляційної інстанції забезпечив його право на апеляційне оскарження. Однак, перевіривши такі доводи заявника, суд встановив, що він не надав будь-яких доказів ані на підтвердження того, що він був близькою особою померлій ОСОБА_4 , ані того, що він проживав з нею однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, та, відповідно, наявності у нього права на спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Таким чином суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки рішенням суду першої інстанції не вирішувалося питання про права та обов`язки заявника, а тому відсутні правові підстави для висновку про те, що він мав бути залученим до участі у розгляді справи як відповідач.

Доводи заявника про неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц є безпідставними, оскільки у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що відмовляючи у відкритті провадження (у справі за заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) суди попередніх інстанцій не врахували, що процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість. Суди не зазначили, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (ЦК України), який би оспорював право заявників на прийняття спадщини, тобто не встановили, між ким існує спір, оскільки існування спору про право повинно реальним, а не гіпотетичним.

Натомість у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції закрив апеляційне провадження, оскільки права ОСОБА_3 оскаржуваним судовим рішенням не порушено.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом апеляційної інстанції, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника встановлені судом неповно і неправильно, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши ухвалу апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувана ухвала апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак