Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 жовтня 2023 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючої судді Крегул М.М.,
при секретарі судового засідання Цмур Т.М.,
позивача ОСОБА_1
відповідача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у порядку загального позовного провадження, у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгороді, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення вартості квартири, яка перебувала у спільній сумісній власності подружжя,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із даним позовом, який мотивує тим, що 08 червня 2013 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. У шлюбі народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 02 жовтня 2020 року ОСОБА_2 подано до Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини і ухвалою суду від 10.02.2021 року по справі відкрито провадження.
Разом з цим, позивач зазначає, що під час зареєстрованого шлюбу, сторонами набуто у спільну власність майнові права, а саме пай у пайовому фонді ЖБК «Архітектус», який дає право на набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Після введення в експлуатацію об`єкта будівництва, спірну квартиру зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2 .
При цьому, 30 листопада 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири за ціною 540 000,00 грн..
В даному договорі зазначено, що вказана квартира належала Позивачу та Відповідачу на праві спільної сумісної власності.
Проте, як стверджує позивач, кошти отримані від продажу квартири, використані не в інтересах сім`ї, а самовільно присвоєні ОСОБА_2 , у якої був відсутній намір повертати частину її вартості Позивачу у сумі 270 000.00 грн.
У зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з Відповідача на його користь 1/2 вартості квартири, яка перебувала у спільній сумісній власності подружжя, що знаходиться у АДРЕСА_2 , а саме у розмірі 270 000.00 грн., а також судові витрати.
Не погоджуючись із вказаним позовом, 11.02.2022 року відповідач ОСОБА_2 через канцелярію суду подала відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач не заперечила факту набуття під час шлюбу з відповідачем у спільну власність майнових прав, а саме паю у пайовому фонді ЖБК «Архітектус», який дає право на набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 та у подальшому реєстрації права власності на цю квартиру.
Також відповідач ОСОБА_2 не заперечує і факту укладення між нею та ОСОБА_5 (батьком позивача) договору купівлі-продажу вказаної квартири від 30.11.2020 року. Зазначає у відзиві, що такого рішення сторони дійшли після подання до суду 02.10.2020 року позову про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, стягнення аліментів на дитину та визначення місця проживання дитини, а також у результаті тривалих розмов відповідача з позивачем та його батьками.
При цьому , відповідач у відзиві звертає увагу на те, що позивач був присутній під час укладення вказаного договору купівлі-продажу від 30.11.2020 року у приватного нотаріуса Савко О. та надав добровільно письмову нотаріально посвідчену заяву про згоду на укладення цього договору .
У відзиві також вказує , що після укладення договору купівлі-продажу, перебуваючи в офісі приватного нотаріуса Савко О.В., в присутності позивача, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (батька відповідача), ОСОБА_5 (батька позивача), відповідачці було передано, згідно попередньої усної домовленості, частину коштів від зазначеної в договорі купівлі-продажу квартири суми, тобто 270 000 гривень.
Відповідач вкаує на те, що у подальшому вона із малолтнім сином звільнила вказану квартиру та переїхали проживати до її батьків АДРЕСА_3 , а позивач залишився проживати та на дани час проживає у квартирі по АДРЕСА_2 (спірній квартирі).
У відзиві також зазачила, що грошові кошти, які отримала від продажу квартири від ОСОБА_5 були нею використані на потреби утримання та виховання їх спільного з позивачем неповнолітнього сина.
Позивач ОСОБА_1 у свою чергу, скористався правом та подав 21.03.2022 року через канцелярію суду відповідь на відзив, доводи якої по суті заперечень на пояснення відповідача зводяться до того, що позивач не погоджується із такими твердженнями відповідача, вважає, що остання не бажає повертати належну позивачеві суму коштів, а також те, що відзив поданий із порушенням вимог встановлених ЦПК України.
Процесуальні рішення по справі.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 24.01.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 26.05.2022 року відмовлено представику адвокату Свиді О.Г., який діє в інтересах ОСОБА_2 у прийнятті зустрічної позовної заяви про визнання удаваним правочином договір купівлі-продажу від 30 листопада 2020 року вчиненим між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 щодо продажу квартири.
14.10.2022 року відповідно до ухвали суду закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні за участі сторін.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив такі задовольнити з підстав та мотивів наведених у позовній заяві та відповіді на відзив.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Свида О.Г. у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, просили відмовити з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суду пояснив, що він є батьком відповідачки ОСОБА_2 та колишнім тестем позивача і щодо продажу спільної квартири йому відомі усі обставини. Зазначив, що його донька (відповідач ОСОБА_2 ) перебувала з позивачем ( ОСОБА_1 ) у шлюбі з 2013року, проживали разом у його помешканні певний час. Згодом він, разом з батьками позивача ОСОБА_5 та його дружиною вирішили придбати дітям квартиру, а кошти на це поділити навпіл. Вказав, що у 2020 році ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виріши розірвати шлюб, через певні непорозуміння . Пояснив, що до нього приїхали батько ОСОБА_1 - ОСОБА_5 із своїм братом і запропонували викупити частину квартири де проживали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Після досягнення згоди усі разом ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 погодилися і поїхали до нотаріуса , де були присутні, як батько позивача із своїм братом, так і сам позивач та відповідач. Після підписання договору купівлі-продажу квартири, батько позивача ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 обумовлену частину (половину) суми вартості квартири, а саме 270 000 гривень, оскільки, вона повинна була виїїхати з малолітнім сином з проданої квартири, а ОСОБА_1 залишався у квартирі проживати надалі. Оскільки , позивач ОСОБА_1 був працівником митниці, державним службовцем , то квартиру придбав його батьо ОСОБА_5 , так як позивач не хотів вказувати про наявність у нього такого майна. ОСОБА_6 підтвердив той факт , що ОСОБА_1 жодним чином не заперечував щодо продажу квартири своєму батьку ОСОБА_5 , та не заявляв жодних претензій під час укладення угоди в нотаріуса чи щодо повернення чи передачі йому яких небудь коштів за відчужувану квартиру. Зазначив, що ОСОБА_1 був присутній при передачі коштів його батьком ОСОБА_5 доньці ОСОБА_2 в розмірі саме 270 000 грн. і не більше.
Допитаний у судовому засіданні 05.07.2023 року свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона працює приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу у м.Ужгород. Зазначила, що 30.11.2020 року до неї прийшли ОСОБА_9 та відповідач ОСОБА_2 разом із покупцем квартири ОСОБА_5 з метою укладення договору купівлі-продажу спірної квартири розташованої за адресою : у АДРЕСА_2 . ОСОБА_8 пояснила, що у звязку зі спливом часу , точно не може пригадати чи кошти ОСОБА_5 саме ОСОБА_2 передавалися у її присутності, однак, точно пам`ятає, що позивач ОСОБА_1 особисто підписав необхідні документи, заяву та дав згоду на відчудження спільної квартири його дружиною ОСОБА_2 та жодних суперечностей між сторонами під час укладення угоди не виникало і не було. ОСОБА_8 зазначила, що заява ОСОБА_1 про надання дозволу позивачем на продаж спільної квартири є обов`язковою умовою посвідчення нею договору нотаріально і оригінал такаої заяви міститься у нотаріальній справі нотаріуса.
У судове засідання неодноразово викликався також свідок ОСОБА_5 (батько позивача) та судом вживались заходи щодо виклику такого, однак, останній до суду не з`явився. Та в подальому , учасники розляду справи не наполягали на виклику та допиті такого в судовому засіданні.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , відповідча ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_3 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (частина 2 статті 16 ЦК України).
Нормами частин 1-3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).
В судовому засіданні встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали в зареєстрованому шлюбі з 08.06.2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області від 01.10.2015р..
За час спільного проживання сторонами набуто майнові права , а саме пай у пайовому фонді ЖБК "Архітектус" , який дає право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , площею 72.0 кв.м. яка була зареєстрована за відповідачем, що стверджується договором №1 купівлі-продажу майнових прав (паю) від 16.04.2014 року укладеним між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 .
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2020 року посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савко О.В. , продавець ОСОБА_2 (відповідач), перебуваючи в шлюбі з позивачем , продала покупцеві ОСОБА_5 спільну квартиру, що за адресою: АДРЕСА_2 за ціною 540 000,00 (п`ятсот сорок тисяч) гривень.
У свою чергу , позивачем було надано згоду ОСОБА_2 на продаж цієї квартири, що підтверджується заявою ОСОБА_1 від 30.11.2020 року, посвідченою приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савко О.В., копія якої міститься у матеріалах справи.
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, передбаченому законом.
У відповідності до ст. 60 СК України, яка кореспондується з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно ч. 1 ст. 63 СК України, яка кореспондується зі ст. 369 ЦК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з приписами ст. 65 СК України Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За нормами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).
Згідно ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
У постанові Пленуму Верховного Суду України у пунктах 23, 24, 25, 30 від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам надано розяснення, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Як було встановлено судом, що сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час спільного проживання було придбано пай у пайовому фонді ЖБК "Архітектус" , який дає право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , в якій в подальшому спільно проживали сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 2014 року по 2020рік.
Згідно ст. 70 СК України спірна квартира, яка була зареєстрована на відповідача ОСОБА_2 , сторонам ОСОБА_2 та ОСОБА_5 належать на праві спільної сумісної власності подружжя, частки цього майна сторін є рівними.
Як встановлено в судовому засіданні , відповідач ОСОБА_2 за згоди позивача ОСОБА_1 , тобто чоловіка, відчужила спільну квартиру батькові позивача ОСОБА_5 , що підтверджується зокрема і письмовою заявою наданою ОСОБА_1 30.11.2020 року приватному нотаріусу Ужгородського міського нотаріального округу Савко О.В. , в якій позивач ОСОБА_1 також вказує , що у нього відсутні будь-які заперечення щодо кожної умови правочину та такий укладється його дружиною ОСОБА_2 в інтересах сім`ї , на умовах, які попередньо обговорили та такі вигідні для сторін і укладення такого договору купівлі-продажу відповідає спільному волевиявленню та погоджується з тим , щоб умови договору купівлі-продажу визначались дружиною ОСОБА_2 самостійно.
В судовому засіданні , свідок приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Савко О.В. також підтвердила той факт , що у її присутності перед підписанням договору купівлі продажу квартири за адресою : АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 власноручно підписав вказану заяву та надав згоду на продаж його дружиною ОСОБА_2 вказаної вище квартири та між сторонами в приміщенні нотаріальної контори було проведено розрахунок у її присутності та жодних претензій щодо не отримання ОСОБА_1 коштів від покупця ОСОБА_5 чи продавця ОСОБА_2 позивачем не висловлювались та жодних претензій у позивача не було.
У своїх поясненнях наданих в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 зазначила, що у свою чергу, отримала від покупця ОСОБА_5 за їх домовленістю та домовленістю з позивачем ОСОБА_1 половину суми від обумовленої ціни договору купівлі-продажу квартири - 270 000, 00 (двісті сімдесят тисяч) гривень, що підтверджується також і показами свідка ОСОБА_6 (батько відповідача), який був присутній під час укладення договору купівлі-продажу.
Як встановлено в судовому засіданні з поснень позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , під час укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , 30.11.2020року, позивач ОСОБА_1 жодних претензій до позивача , дружини ОСОБА_2 з приводу не отримання ним грошових коштів від продажу іх спільної квартири не висловлював , що підтвердив і сам позивач у судовому засіданні.
З поясненнь позивача ОСОБА_1 наданих у судовому засіданні встановлено, що такий, після укладення договору купівлі продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 залишився проживати і на даний час мешкає у вказаній квартирі , в той час, як відповідач ОСОБА_2 виїхала з квартири з їх спільним мололітнім сином ОСОБА_4 проживати в інше помешкання.
А отже, твердження позивача ОСОБА_1 про те, що відчудження відповідачем ОСОБА_2 їх спільної квартири набутої під час шлюбу за адресою: АДРЕСА_2 відбулося без його згоди та за невідомих йому умов та не узгодженою ціною продажу квартири чи порядку розрахунку чи не отримання коштів позивачем від продажу вказаної квартири , не знайшли свого належного підтвердження.
Враховуючи зазначені вище обставини справи, а також факт відчуження відповідачем ОСОБА_2 за згоди позивача ОСОБА_1 їх спільної квартири набутої під ас шлюбу , за адресою : АДРЕСА_2 , суд не погоджується з доводами та вимогою позивача ОСОБА_1 викладеними у позові та приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі .
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4-5, 12-13, 76-89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення вартості квартири, яка перебувала у спільній сумісній власності подружжя відмовити повністю.
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_4 , податковий номер НОМЕР_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ).
Відповідач : ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) податковий номер НОМЕР_3 ).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 30.10.2023 року о 16 год. 15 хв.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду М.М. Крегул