Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді Придачук О.А.

за участю секретаря судового засідання Бомбушкар В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марамигін Павло Владиславович, до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марамигін П.В., звернувся до суду з даним позовом згідно якого просить звільнити його від сплати заборгованості за аліментами згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.03.2009 року у цивільній справі № 2п-5456/08 в розмірі 36000,00 грн. на утримання ОСОБА_3 за період з 31.03.2009 року по 31.03.2012 року та від сплати заборгованості за аліментами в розмірі 116695,00 грн. на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 21.08.2008 року по 01.11.2018 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31.03.2009 року у цивільній справі № 2п-5456/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя позов задоволено, постановлено в частині стягнення аліментів стягнути на користь позивачки аліменти на її утримання в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 31.03.2009 року по 31.03.2012 року, а на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн. щомісяця, починаючи з 21.08.2008 р. і до його повноліття. За вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 отримала виконавчі листи, які пред`явила до виконання до органів державної виконавчої служби. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.07.2011 р., з врахуванням змін внесених рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 22.09.2011 р., по страві № 2-3092/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, припинення права одного з подружжя на утримання, зменшення розміру аліментів на утримання спільної дитини. Змінено розмір стягнутих аліментів і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2000 грн. щомісячно на аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_2 . В іншій частині позову відмовлено.

Згідно розрахунків заборгованості по аліментам, вчинених державним виконавцем від 01.11.2018 року № 14486590/18, від 01.11.2018 р. № 14486141/18, станом на 01.11.2018 р.

- в частині стягнення в користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання, починаючи з 31.03.2009 р. по 31.03.2022 року - заборгованість становить 36000 грн.;

- в частині стягнення в користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 21.08.2008 р. по 01.11.2018 р. - заборгованість становить 116695 грн.

Представник позивача зазначає, що за ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2013 р. у справі № 308/1397/13-к до ОСОБА_1 застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.

Зазначає, що згідно акту стаціонарної судової комплексної судово-психолого-психіатричної експертизи, проведеної в комунальному закладі "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" № 198 від 15.08.2012 року встановлено, що зміни у психічному стані маніфестували впродовж п`яти років, тобто ОСОБА_1 хворів на вказане психічне захворювання ще 5 років до дати проведення вказаної експертизи, тобто з 2007 року. Аліменти є призначеними на дитину з 21.08.2008 року, на дружину з 31.03.2009 року. З цього часу накопичувалася заборгованість. В подальшому, як це випливає з ухвали Берегівського районного суду Закарпатської області від 20.03.2015 р. № 297/562/15-к, ухвалою Берегівського районного суду від 09.12.2013 року примусовий захід медичного характеру, застосований ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2013 р. в справі № 308/1397/13-к, - госпіталізацію до психіатричного закладу із посиленим наглядом щодо ОСОБА_1 , було продовжено і застосовано до ОСОБА_1 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом. Запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку до набрання ухвалою законної сили залишити попередній - поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку.

Як слідує з тексту ухвали, ОСОБА_1 , згідно акту судово - психіатричного експерта № 21 від 05.02.2015 року страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизоафективного розладу, маніакального типу, за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій ОСОБА_1 також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, за своїм психічним станом не може стати перед судом та потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.03.2018 р.у справі № 308/1397/13-к, яка ухвала набула законної сили 13.03.2018 року, припинено примусові заходи медичного характеру відносно ОСОБА_1 .

В період з 06.06.2018 р. по 20.09.2018 р. ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в обласній психіатричній лікарні м. Берегово, що підтверджується листом від 10.10.2018 р. № 843/2018 отриманим на запит адвоката від 03.10.2018 р.

За період знаходження ОСОБА_1 на примусовому лікуванні, згідно довідки МСЕК серії 10 ААБ № 457301 від 19.09.2013 р. ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з протипоказаннями роботи з психофізичними навантаженнями і рекомендованими заходами по відновленню працездатності: лікування у психіатра на строк до 19.09.2015 р.

Згідно довідки МСЕК серії 12 ААА № 149527 від 23.10.2015 р. ОСОБА_1 встановлено II групу інвалідності з протипоказаннями роботи з психоемоційними навантаженнями і рекомендованими заходами по відновленню працездатності: спостереження і лікування по інвалідизуючим і супутнім захворюванням на строк до 23.10.2017 р.

Згідно довідки МСЕК серії АВ № 0927255 від 09.10.2017 р. ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з протипоказаннями роботи з психофізичними навантаженням і рекомендованими заходами по відновленню працездатності: "Д" нагляд і лікування у психіатра до 09.10.2020 р.

За посвідченням серії НОМЕР_1 18.12.2013 р. ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи і одержувачем державної соціальної допомоги.

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Ужгородської РДА від 28.11.2018 р. № 652 ОСОБА_1 знаходиться на обліку і отримує державну соціальну допомогу, як інвалід 2 гр., усього за 2018 р. у розмірі 10890,00 грн.

Вказані суми, виплачені ОСОБА_1 є державною допомогою, призначеною згідно Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю" від 18.05.2004 р. № 1727-IV.

При цьому, вказана сума державної соціальної допомоги, згідно підпункту 165.1.1 пункту 155.1 статті 165 Податкового кодексу України, як сума державної та соціальної матеріальної допомоги, державної допомоги у вигляді адресних виплат та надання соціальних і реабілітаційних послуг відповідно до закону не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

На вказані суми, згідно п. 1 ч. 2 ст. 73 Закону України "Про виконавче провадження", як на неоподатковуваний розмір матеріальної допомоги не здійснюється стягнення.

На даний час ОСОБА_1 не має взагалі роботи, має інвалідність II групи з протипоказаннями роботи з психофізичними навантаженнями і рекомендованими заходами по відновленню працездатності: "Д" нагляд і лікування у лікаря психіатра на строк до 09.10.2020 р., тобто ОСОБА_1 по суті є непрацездатним.

ОСОБА_1 не здійснює підприємницьку діяльність, є отримувачем державної допомоги, як особа з інвалідністю, немає нерухомого майна.

Також представник позивача зазначає, що по своїй суті наявність заборгованості за аліментами і звільнення судом ОСОБА_1 від сплати цієї заборгованості жодним чином не обмежує права дитини, оскільки у зв`язку з відсутністю сплати зазначених аліментів, відповідач отримувала тимчасову державну допомогу згідно ч.ч.8-9 ст. 181 СК України.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з"явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У матеріалах справи наявне клопотання представника позивача про розгляд справи у його відсутності, та у відсутності позивача.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

У матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що позивач у 2011 році звертався до суду з позовом про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, який мотивував погіршенням матеріального стану у задоволенні якого було відмовлено. Після ухвалення рішення у справі позивач свідомо продовжував не платити аліменти. Зазначає, що посилання ОСОБА_1 на той факт, що вчинення ним суспільно небезпечного діяння, тобто, кримінального правопорушення, і як наслідок, застосування до нього примусових заходів медичного характеру і стало причиною виникнення заборгованості за аліментами на утримання неповнолітнього сина є надуманими і не відповідає дійсності, так як більша частина заборгованості виникла до 2013 року, коли до нього судом були застосовані примусові заходи медичного характеру. Встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності також не може бути причиною звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31.01.2009 року у справі № 2п-5456/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя позов задоволено, постановлено в частині стягнення аліментів стягнути на користь позивачки аліменти на її утримання в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 31.03.2009 року по 31.03.2012 року, а на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн. щомісяця, починаючи з 21.08.2008 р. і до його повноліття.

В подальшому, прізвище малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було змінено на ОСОБА_6 , що вбачається з копії витягу з рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 08.12.2011 року № 454 «Про зміну прізвища малолітнім» та свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виданого повторно 21.01.2012 року.

Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07.07.2011 року у справі № 2-3092/11 змінено розмір стягуваних аліментів та ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , звільнено частково ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами, яка станом на 01.02.2011 року складає 82645 грн., визначивши йому до сплати суму заборгованості за аліментами у розмірі 17000 грн.

Зазначене рішення суду змінене рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 22.09.2011 року в частині задоволення позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, припинення права подружжя на утримання, зменшення розміру аліментів на утримання спільної дитини та ухвалено у цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, частково звільняючи позивача від сплати заборгованості по аліментах, вказуючи на те, що майновий стан останнього, як платника аліментів, погіршився, не врахував рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 січня 2010 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів було відмовлено з мотивів відсутності підстав для такого зменшення. Тобто було встановлено спроможність позивача сплачувати відповідачці стягнуті вищевказаним рішенням суду аліменти. Належних доказів виникнення у позивача, як платника аліментів, тяжкої хвороби, чи наявності іншої обставини, що має істотне значення, як підстави для часткового звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам, ним не надано. Тому доводи позивача щодо часткового звільнення від сплати заборгованості по аліментам є необґрунтованими.

Згідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Аналіз статті 197 СК України надає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення.

Аналогічна вимога міститься у п.22 Постанови Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", де вказано, що суд за передбачених ст. 197 СК України умов може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості.

В ході розгляду справи судом встановлено, що згідно акту № 198 стаціонарної комплексної судово-психологопсихіатричної експертизи від 15.08.2012 року встановлено, що ОСОБА_1 на час розгляду страждає хронічним психічним захворюванням у формі шизоафективного розладу, поточний маніакальний епізод і за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 28.03.2013 року у справі № 308/1397/13-к до ОСОБА_1 застосовано примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.

Ухвалою Берегівського районного суду від 09.12.2013 року примусовий захід медичного характеру - госпіталізацію до психіатричного закладу із посиленим наглядом щодо ОСОБА_1 було продовжено.

В подальшому, як убачається з ухвали Берегівського районного суду від 20.03.2015 року, 11.06.2014 року ОСОБА_1 здійснив втечу із спеціального лікувального закладу, та вказані його дії кваліфіковано за ст. 394 КК України.

Згідно ухвали Берегівського районного суду від 20.03.2015 року до ОСОБА_1 застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом. Як вбачається з вказаної ухвали згідно акту судово-психіатричного експерта № 21 від 05.02.2015 року ОСОБА_1 страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизоафективного розладу, маніакального типу. За своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Судом встановлено, що примусові заходи медичного характеру відносно ОСОБА_1 припинено згідно ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 05.03.2018 року, за заявою лікаря психіатра та на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів від 22.01.2018 року, відповідно до якого психічний стан ОСОБА_1 дозволяє припинити відносно нього примусові заходи медичного характеру.

Також судом встановлено, що в період з 06.06.2018 р. по 20.09.2018 р. ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в Обласній психіатричній лікарні м. Берегово, що підтверджується листом головного лікаря Обласної психіатричної лікарні м. Берегово від 10.10.2018 р. № 843/2018 отриманим на запит адвоката від 03.10.2018 р.

Крім того, як убачається з акту стаціонарної судової комплексної судово-психолого-психіатричної експертизи № 198 від 15.08.2012 року проведення такої розпочато 02.08.2012 року.

Суд приходить до висновку, що перебування ОСОБА_1 у психіатричому закладі у період з 02.08.2012 року (з часу початку проведення стаціонарної комплексної судово-психолого-психіатричної експертизи) по 13.03.2018 року (час набрання законної сили ухвали від 05.03.2018 року про припинення відносно ОСОБА_1 примусових заходів медичного характеру) , а також в період з 06.06.2018 р. по 20.09.2018 року ( період перебування на стаціонарному лікуванні в обласній психіатричній лікарні м. Берегово) є обставиною, яка має істотне значення для визначення можливості сплачувати ОСОБА_1 аліменти, яка не залежала від нього, а тому він підлягає звільненню від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилася у вказані періоди. При цьому суд включає, що до вказаного періоду і час протягом якого він не був госпіталізований (після втечі з спеціалізованого закладу), оскільки проведена судово-психіатрична експертиза встановила, що ОСОБА_1 у зазначений період страждав хронічним психічним захворюванням у вигляді шизоафективного розладу, маніакального типу. За своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Що стосується заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла за період до поміщення ОСОБА_1 до спеціалізованого закладу суд констатує, що позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між його хворобою та виникненням заборгованості зі сплати аліментів.

Звертаючись до суду у 2011 році з позовом про звільнення від сплати аліментів ОСОБА_1 не вказував на неможливість виконання ним зобов`язання зі сплати аліментів через хворобу.

Позивач зазначає, що починаючи ще з 2007 року хворів на психічне захворювання, що підтверджується актом стаціонарної судової комплексної судово-психолого-психіатричної експертизи № 198 від 15.08.2012 року.

Разом з тим, така експертиза проводилася у зв`язку з вчиненням ОСОБА_1 кримінального правопорушення і у такій зроблені висновки щодо наявності у ОСОБА_1 психічного захворювання станом на час складення висновку та станом на час вчинення правопорушення 07-08.05.2012 року.

Згідно вказаного висновку, дані про те, що вперше зміни у психічному стані маніфестували впродовж останніх п`ять років, тобто з 2007 року, взяті експертом з показань свідків. При цьому за результатами аналізу медичної документації встановлено, що ОСОБА_1 впродовж життя до лікаря психіатра та лікаря нарколога по допомогу не звертався, на обліку не перебуває.

У рішенні апеляційного суду Закарпатської області від 22.09.2011 року, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами суд зазначив, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29.012010 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів було відмовлено з мотивів відсутності підстав для такого зменшення, а в кінці січня 2010 року судом при розгляді справи між цими ж сторонами було встановлено спроможність ОСОБА_1 сплачувати ОСОБА_2 аліменти у раніше погодженому розмірі. При цьому, як вбачається з вищевказаного рішення апеляційного суду Закарпатської області від 22.09.2011 року ОСОБА_1 був присутній в судовому засіданні та визнав факт того, що працює помічником адвоката, за цю роботу отримує дохід, який є мінливим та в середньому складає 1200-1300 грн. на місяць.

Суд також відхиляє доводи позивача про звільнення від сплати заборгованості за аліментами у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, оскільки права громадян, у тому числі людей з інвалідністю, на працю закріплені у ст. 43 Конституції, у якій, зокрема, визначено, що «кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується». Будь-яка людина, що має будь яку групу інвалідності, має право на працю.

Відповідно до наданих позивачем довідок МСЕК серії 10 ААБ № 457301 від 19.09.2013 р., серії 12 ААА № 149527 від 23.10.2015 р. та серії АВ № 0927255 від 09.10.2017 р. ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з протипоказаннями роботи з психофізичним навантаженням.

КЗпП України передбачено гарантії щодо зайнятості, охорони праці людей з інвалідністю.

Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» встановлено, що держава гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства та створює для інвалідів потрібні умови, які дають можливість вести повноцінний спосіб життя згідно з їх індивідуальними здібностями та інтересами.

А тому встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності на певний строк не може бути достатньою підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилася за період до встановлення такої.

Згідно з вимогами статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Стаття 197 СК України передбачено можливість звільнення від сплати заборгованості за аліментами, але вказана норма закону не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для повного або часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання проте, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Зазначена стаття передбачає не обов`язок, а право суду на звільнення платника аліментів від обов`язку сплачувати аліменти. Звільнення від сплати заборгованості по аліментам на неповнолітню дитину повинно мати місце лише у виключних випадках.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 жодного разу не сплатив стягнені з нього згідно рішень судів аліменти: починаючи з 31.03.2009 року по 07.07.2011 року аліменти на утримання відповідачки та на утримання спільного сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 21.08.2008 року по 01.11 2018 р..

Посилання позивача на отримання відповідачкою тимчасової державної допомоги відповідно до ч.8-9 ст. 181 СК України суд не бере до уваги, оскільки така обставина не входить до предмета доказування у справі про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Виплата державою тимчасової державної допомоги відповідно до ч.8-9 ст. 181 СК України, є гарантією і обов`язком держави щодо надання дитині матеріального забезпечення, у разі неможливості надання такої допомоги батьками, і не може бути підставою для звільнення від сплати аліментів особи, яка мала можливість сплачувати аліменти, але не виконувала свого обов`язку.

Статтями 12,81 ЦПК України передбачено що, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідноз ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 8 та 9 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд приходить до висновку що позов підлягає до часткового задоволення, та позивач підлягає звільненню від сплати заборгованості за аліментами на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 02.08.2012 року по 13.03.2018 року, та за період з 06.06.2018 р. по 20.09.2018 року.

Керуючись ст. ст. 7,180,197 СК України, ст. ст. 4, 6, 10, 12, 133, 137, 141, 228, 229, 247, 263, 265, 273, 274, 279, 352-353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марамигін Павло Владиславович до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від сплати заборгованості за аліментами на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 02.08.2012 року по 13.03.2018 року, та за період з 06.06.2018 р. по 20.09.2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.А.Придачук