РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року м. Володимир

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Каліщука А.А.

за участю секретаря судового засідання Кравчук А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Володимир-Волинського міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що перебуваючи у шлюбі із відповідачем, він 14.11.2005 уклав договір купівлі-продажу (з розстрочкою платежу) житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що вищенаведений житловий будинок він придбав за кошти, які йому належали особисто на праві особистої приватної власності до укладення шлюбу.

Факт придбання будинку за власні кошти позивач обгрунтовує наступним.

15.01.1998 року у присутності адвоката ОСОБА_3 він уклав договір позики грошових коштів з своїм батьком ОСОБА_4 . Згідно з розписки, котра підписана у присутності свідка ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , він передав належні йому на праві приватної власності грошові кошти у сумі 40 000 (сорок тисяч доларів США), а ОСОБА_4 їх прийняв, для будівництва власного будинку.

На підтвердження виконання договору позики адвокатом ОСОБА_3 було складено текст розписки, яку ОСОБА_4 написав власноручно і підписав. Оригінал даної розписки зберігається у позивача, оскільки дане грошове зобов`язання ще не виконано у повному обсязі.

За договором позики, ОСОБА_4 зобов`язався повернути позичені грошові кошти на вимогу позивача, про що було зазначено у розписці.

14.11.2005 року позивач уклав договір купівлі-продажу (з розстрочкою платежу) житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчинявся за 179 550 (сто сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят гривень), що по комерційному курсу на 14.11.2005 року становило 35 000 доларів США.

Продаж житлового будинку вчинявся за 169 290 (сто шістдесят дев`ять двісті дев`яносто) гривень, що по комерційному курсу на 14.11.2005 року становило 33 000 доларів США. Продаж хліва, льоха з шийкою та колодязя вчинявся відповідно до 5130 (п`ять тисяч сто тридцять) гривень, 2565 (дві тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) гривень, 2565 (дві тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) гривень, що по комерційному курсу на 14.11.2005 року становило хлів - 1000 (одна тисяча) доларів США, льох з шийкою -500 (п`ятсот) доларів США, колодязь-500 (п`ятсот) доларів США.

Для укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (в теперішній час м. Володимир) позивач звернуся до ОСОБА_4 з проханням повернути йому особисті кошти, які він надавав ОСОБА_4 15.01.1998 року згідно з розписки від 15.01.1998 року.

Оскільки ОСОБА_4 не мав достатньої суми коштів станом на 14.11.2005 року, тому вони домовились про наступний порядок повернення позивачу особистих коштів: за договором купівлі-продажу (з розстрочкою платежу) житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 14.11.2005 року ОСОБА_4 оплатив продавцю 10 000 доларів США.

Зазначає, що вищенаведену суму він зарахував ОСОБА_4 у користь часткового погашення боргу за договором позики коштів від 15.01.1998 року, про що він написав розписку у присутності адвоката ОСОБА_3 .

Кошти безпосередньо продавцю передав ОСОБА_4 у присутності адвоката Пилипюка Г.В. Тобто, 14.11.2005 року ОСОБА_4 було сплачено 51 300 гривень, що по комерційному курсу на 14.11.2005 року становило 10 000 доларів США за договором купівлі-продажу (з розстрочкою платежу) житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Дані кошти були повернуті позивачу ОСОБА_4 в рахунок часткового погашення боргу за договором позики коштів від 15.01.1998 року, які належали позивачу на праві особистої власності та були сплачені за договором купівлі-продажу (з розстрочкою платежу) житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо повернення наступної суми особистих коштів позивача, то останній зазначає, що оскільки у ОСОБА_4 не було достатньої суми, а тому було погодженно із ОСОБА_4 , що позивач укладає Кредитний договір № 489/310 від 21 грудня 2005 року, за яким у позивача виникло зобов`язання по поверненню в повному обсязі отриманих кредитних коштів на суму 127 000, 00 (сто двадцять сім тисяч гривень 00 коп).

Між позивачем та ОСОБА_4 була усна домовленість, що всі платежі по вищенаведеному Кредитному договору № 489/310 від 21 грудня 2005 року буде здійснювати ОСОБА_4 , виконуючи таким чином своє боргове зобов`язання від 15.01.1998 року перед позивачем, фактично повертаючи йому особисті кошти. Що у подальшому і було вчинено ОСОБА_4 .

Також адвокатом Пилипюк Г.В. було складено текст розписки про часткове погашення боргу за договором позики коштів від 15.01.1998 року з графіком повернення коштів, за яким, у день коли боржник ОСОБА_4 повертав кошти, позивач ставив відмітку про дату повернення, суму і власний підпис.

Відповідно до довідки АТ «УКРСИББАНК» протягом 2006-2017 років було виконано у повному обсязі умови Кредитного договору № 489/310 від 21 грудня 2005 року.

Для виконання умов Кредитного договору № 489/310 від 21 грудня 2005 року позивач отримував від ОСОБА_4 грошові кошти, які останній сплачував позивачу в рахунок повернення боргу за договором позики від 15.01.1998 року, про що позивачем власноручно вносилися дані у графік повернення коштів.

Частину коштів ОСОБА_4 передавав позивачу, але були випадки коли він вносив кошти у банк самостійно, після чого позивач ставив відмітку про повернення коштів в рахунок погашення боргу за договором позики від 15.12.1998 року.

08 грудня 2017 року позивач власноручно написав і підписав розписку про те, що протягом 2006-2017 років ОСОБА_4 повернув йому 26 220 доларів США.

Станом на 08.12.2017 року сума боргу за договором позики від 15.01.1998 року становила 3780 доларів США, про що ОСОБА_4 написав розписку від 08.12.2017 року, якою підтвердив суму боргу та зобов`язався повернути борг до 01.09.2022 року.

01.08.2019 року ОСОБА_4 повернув 1000 доларів США. 15.01.2021 року ОСОБА_4 повернув 2000 доларів США, про що позивачем були написані розписки про отримання коштів.

Сума боргу станом на 01 вересня 2022 року становила 780 доларів США.

Оскільки ОСОБА_4 не повернув всю суму боргу, а тому він звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 09 грудня 2022 року позов задоволено та ухвалено стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 780 доларів США (сімсот вісімдесят) доларів США.

Позивач зазначає, що оскільки житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 , був придбаний за його особисті кошти, які належали йому на праві приватної власності до укладення шлюбу з відповідачем, а тому він є його особистою приватною власністю.

Оскільки право приватної власності на земельну ділянку площею 0, 1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:002:7450, яка знаходиться по АДРЕСА_1 він отримав на підставі безоплатної передачі земельної ділянки із земель комунальної власності (приватизація) у 2005 р, тобто не в період з 8 лютого 2011 року по 12 червня 2012 року включно, а тому вона є його особистою власністю.

Також зазначає, що в період шлюбу із відповідачем, вони придбали автомобіль марки «OPEL MOVANO», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , котрі є спільним сумісний майном пожружжя.

Враховуючи, що автомобіль є річ неподільна, а тому позивач просить виділити відповідачу у власність автомобіль марки «OPEL MOVANO», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Оскільки автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 був мною відчужений згідно з договору купівлі-продажу у 2022 році, а тому він просить виділити йому у власність даний транспортний засіб.

Беручи до уваги, що вартість вищенаведених автомобілів різна, а тому вважає за необхідне сплатити відповідачу різницю вартості автомобіля марки «OPEL MOVANO», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Позивач просить визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок, який знаходиться у АДРЕСА_1 .

Визнати за ним право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:002:7450, яка знаходиться у АДРЕСА_1 .

Виділити у його власність автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль марки «OPEL MOVANO», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнути із нього на користь ОСОБА_2 38 462, 48 грн (тридцять вісім тисяч чотириста шістдесят дві гривні 48 копійок), компенсації різниці вартості між вартістю автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіля «OPEL MOVANO», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В судове засідання позивач та його представник подали заяву в якій просять позов задовольнити, розгляд справи проводити у їхній відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, не подавала заяв про відкладення розгляду справи, не повідомляла про поважні причини неприбуття, а тому розгляд справи проводиться за її відсутності. У поданій заяві від 15.05.2023 відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши та оцінивши письмові докази в сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14.07.1998 перебували у зареєстрованому шлюбі, котрий розірвано рішенням Володимир-Волинського міського суду від 14.12.2021.

Із договору купівлі-продажу від 14.11.2005 вбачається, що ОСОБА_1 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , придбав житловий будинок з надвірними будівлями у АДРЕСА_1 .

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно підтверджується, що право власності на це будинковолодіння зареєстроване за ОСОБА_1 , на підставі вищенаведеного договору купівлі-продажу.

Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ВЛ №035956 від 16.12.2005, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0, 1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:002:7450, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Із Державного акта вбачається, що право власності на цю земельну ділянку ОСОБА_1 набув на підставі рішення Володимир-Волинської міської ради від 16.12.2005 р. №24/7, яким було безоплатно передано земельну ділянку позивачу (приватизація).

Також в період перебування сторін у шлюбі ними було придбано автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіль марки «OPEL MOVANO», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Застосовані норми права та мотиви суду.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Пунтк 3 ч.1 ст. 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності.

Позивач обгрунтовує вимогу про визнання житлового будинку його особистою власністю тим, що цей житловий будинок придбаний ним у період шлюбу з відповідачем, однак за його особисті кошти.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

На підтвердження придбання спірного житлового будинку за особисті кошти позивача, останній надав суду боргові розписки від 15.01.1998, від 14.11.2005, 08.12.2017, 01.08.2019, 15.01.2021, рішення суду про стягнення боргу за договором позики.

Із дослідженої судом розписки від 15.01.1998 вбачається, що ОСОБА_4 взяв у борг у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 40000 доларів США на будівництво будинку, які зобов`язався повернути на вимогу. Розписка складена рукописом в присутності адвоката та свідків, а також підписана ОСОБА_4 .

Із розписки від 08.12.2017 вбачається, що впродовж 2006-2017 років ОСОБА_4 повернув ОСОБА_1 36220 доларів США, про що були зроблені відповідні відмітки у розписці. ОСОБА_4 зобов`язався повернути борг у сумі 3780 доларів США до 01.09.2022.

Відповідно до розписки від 01 серпня 2019 року ОСОБА_4 повернув позивачу ще 1000 доларів США, а 15.01.2021 року ще 2000 доларів США.

Усі зазначені розписки складені рукописом та підписані ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що станом на 01.09.2022 року сума боргу по борговій розписці становила 780 доларів США.

Оскільки ОСОБА_4 добровільно не повертав борг в сумі 780 доларів США, а тому позивач звернувся в суд із позовом про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 09.12.2022 позов задоволено та ухвалено стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 780 доларів США боргу за договором позики.

Рішенням суду, котре набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 15.01.1998 позичив ОСОБА_4 особисті кошти в сумі 40 000 доларів США, котрі останній повертав ОСОБА_1 протягом 2005-2017 років.

Дане рішення підтверджує, що позивач до реєстрації шлюбу із відповідачем дійсно мав особисті кошти у розмірі 40 000 доларів США.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Оскільки вищенаведені обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, та не спростовані відповідачем, а тому не підлягають доказуванню при розгляді цього позову.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 був придбаний у період шлюбу сторін, однак за особисті кошти ОСОБА_1 , а тому є його особистою власністю.

Щодо вимоги про визнання земельної ділянки особистою власністю позивача, то суд прийшов до висновку, що така вимога є доведеною, законною і підлягає задоволенню з таких підстав.

Земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, лише у період з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя.

У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17.

Аналогічний висновок зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18).

Отже, якщо земельна ділянка була приватизована в інший період, ніж з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, вона є особистою власністю особи, яка її приватизувала (незалежно від перебування у шлюбі).

Оскільки право власності на земельну ділянку позивач набув у 2005 на підставі рішення органу місцевого самоврядування про безоплатну передачу земельної ділянки (приватизація), а тому вона є особистою власністю позивача.

Також судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі, ними було придбано автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіль марки «OPEL MOVANO», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Оскільки ці транспортні засоби придбано у шлюбі за спільні кошти, а не за особисті кошти одного з подружжя, а тому відповідно до ст. 60 СК України вони належать позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Беручи до уваги, що транспортні засоби є неподільними речами, а тому з урахуванням норми ст. 71 СК України, суд прийшов до висновку, що їх потрібно присудити кожному із подружжя, виділивши у власніть позивача та відповідача по одному транспортному засобу із стягненням різниці у вартості автомобілів.

Судом встановлено, що автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужений позивачем у 2022. Кошти від відчуження даного майна отримав позивач. Відповідач, як співвласник майна, не отримувала коштів від його продажу.

Оскільки автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 був відчужений позивачем, а тому суд дійшов висновку, що даний автомобіль необхідно виділити позивачу, а відповідачу виділити автомобіль марки «OPEL MOVANO», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Враховуючи, що різниця у вартості даних автомобілів становить 38 462, 48 грн, а тому необхідно стягнути із позивача на користь відповідача 38 462,48 грн компенсацію різниці вартості автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіля «OPEL MOVANO», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Оцінивщи всі докази в сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обгрунтованими, доведеними, не спростовані відповідачем належними, допустимими доказами, а тому позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12,81,89,265 ЦПК України, суд,

ухвалив :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок, який знаходиться у АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:002:7450, яка знаходиться у АДРЕСА_1 .

Виділити у власність ОСОБА_1 автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль марки «OPEL MOVANO», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 38 462, 48

грн (тридцять вісім тисяч чотириста шістдесят дві гривні 48 копійок), компенсації різниці

вартості між вартістю автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіля «OPEL MOVANO», 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , проживає у АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрована у АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 17.11.2023.

Головуючий: /підпис/

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя А.А. Каліщук