Провадження №2/369/5733/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2023 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лаухіної Вікторії Владиславівни про забезпечення позову у цивільній справі № 369/13202/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, -

ВСТАНОВИВ:

16.11.2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лаухіна Вікторія Владиславівна звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову, в якій просила суд забезпечити позов шляхом накладання арешту на нерухоме майно об`єкт житлової нерухомості двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00), номер відомостей про речове право: 21837253, яке належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник позивача зазначила, що в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області знаходиться цивільна справа № 369/13202/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Так, 04.02.2022 року відкрито виконавче провадження № 68518412 по примусовому виконанню виконавчого листа № 369/6092/20 від 31.01.2022 року Києво-Святошинського районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 1911240,62 грн.

Заявниця зазначає, що станом на дату подачі позову грошові кошти, що стягнуті на користь позивачки судом, до теперішнього часу не виплачені в повному обсязі, що підтверджується повідомленням від приватного виконавця про розмір стягнутих коштів та залишок боргу. Дана підстава, на переконання заявниці, дає підстави для стягнення з відповідачки інфляційних втрат та 3 % річних.

Крім того, в обґрунтування необхідності забезпечення позову, заявниця зазначає, що відповідачка всіляко намагається уникнути примусового стягнення з неї присуджених судом коштів та вчиняє комплекс дій та заходів, спрямованих на зменшення розміру її активів, на які можна було б накласти стягнення.

Так, заявниця вказує, що у червні 2022 року чоловік відповідачки ОСОБА_4 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до своєї дружини ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Справа № 369/4378/22.

ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право власності на частку квартири, будинку та земельних ділянок, що придбані у шлюбі.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.10.2022 року позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення.

ОСОБА_4 оскаржив рішення суду, справу було передано на розгляд до апеляційного суду, який своєю ухвалою залучив до участі ОСОБА_1 , яка є кредитором ОСОБА_3 і в інтересах якої на майно ОСОБА_3 накладено арешт. За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 . Київський апеляційний суд постановою від 29.03.2023 року скасував заочне рішення суду першої інстанції з процесуальних підстав та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Підставою для відмови у задоволенні позову стала недоведеність позивачем порушеного, невизнаного або оспорюваного права на володіння або користування спільним майном подружжя.

27.09.2023 року постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду по справі № 369/4378/22 за результатами перегляду касаційної скарги ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 29.03.2023 року касаційну скаргу залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 29.03.2023 року залишено без змін.

Заявниця вказує, що постанова суду касаційної інстанції обґрунтована тим, що заявлений позов ОСОБА_4 є нічим іншим, як домовленістю між подружжям з метою не допустити та/або перешкоджати виконанню виконавчого провадження від 04.02.2022 року № 68518412 щодо стягнення грошових коштів з боржника відповідачки ОСОБА_3 , на майно якої Київським апеляційним судом накладено арешт, з метою забезпечення позову та може бути звернуто стягнення в рамках примусового виконання рішення суду № 369/6092/20. Верховний суд зауважив, що поділ майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання рішення суду про стягнення завданих збитків.

Також, у поданій заяві заявниця зазначає, що ще одним доказом того, що відповідачка намагається унеможливити стягнення з неї коштів є штучно створений спір на суму понад один мільйон доларів, в якому позивачем виступає свекруха ОСОБА_3 ОСОБА_5 Справа № 369/10562/22. У вказаній справі ОСОБА_3 визнала позов, у зв`язку з чим 03.10.2023 року суд задовольнив позовні вимоги свекрухи до невістки, стягнувши з останньої 1 000 000 доларів США. Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 03.11.2023 року. Станом на дату подання цієї заяви про забезпечення позову відкрито виконавче провадження, в межах якого існує ймовірність реалізації ще не обтяженого майна ОСОБА_3 з метою унеможливлення примусового виконання за рахунок цього майна інших судових рішень, винесених на користь третіх осіб, що не пов`язані з подружжям ОСОБА_6 осіб.

Крім того, заявниця наголошувала, що ціна позову у даній справі є значною та становить 699921,16 грн. З урахуванням того, що ОСОБА_3 є громадянкою країни агресора, не має в Україні офіційного доходу, що підтверджується відповіддю на запит приватного виконавця в рамках виконавчого провадження № 68518412, по стягненню з відповідачки суми боргу в розмірі 1911240,62 грн на підставі виконавчого листа № 369/6092/20 від 31.01.2022 року Києво-Святошинського районного суду Київської області та злісно ухиляється вже протягом багатьох років від виконання судових рішень, єдиним можливим способом для подальшого стягнення з відповідачки на користь позивачки суми коштів є звернення стягнення на нерухоме майно відповідачки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00), номер відомостей про речове право: 21837253, яке належить ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 153 ЦПК України суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

З вище зазначеної норми вбачається, що розгляд заяви про забезпечення позову за участі заявника є правом, а не обов`язком суду, тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання заявника про розгляд заяви про забезпечення позову за її участю.

Крім того, виходячи з зазначених норм чинного законодавства України, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 6 вказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Між тим, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної заяви з огляду на те, що звертаючись в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно позивач не довела, що заявлені вимоги є співмірними даному виду забезпечення позову, враховуючи те, що, очевидно, вартість нерухомого майна є більшою ніж ціна позову 699921,16 грн.

Таким чином, заявником не наведено і судом не встановлено, що невжиття таких заходів забезпечення позову про які ним заявлено може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду у цій справі, тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Також зважаючи на наведені норми, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд насамперед має дослідити, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи є така небезпека реальною, та чи співмірні запропоновані заходи забезпечення позову позовним вимогам. При цьому єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є ризик ускладнення виконання або неможливості виконання рішення суду у справі.

Позивачем не надано суду доказів, підтверджуючих те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не надано доказів забезпечення позову, є співмірним із заявленими позивачем вимогам. Суд не вбачає необхідності у забезпеченні позову, так як доводи позивача не знайшли свого підтвердження, а тому безпідставне вжиття заходів забезпечення позову порушить права інших осіб.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову за безпідставністю.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

За таких обставин, аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд приходить до висновку, що вказана заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає, оскільки на даний час судом не встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову, а також заявником належним чином не обґрунтовано свої вимоги щодо забезпечення позову, та співмірності відносно заявлених вимог ціні позову.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст. 149-154, 157, 258, 261, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 адвоката Лаухіної Вікторії Владиславівни про забезпечення позову у цивільній справі № 369/13202/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя А.В. Янченко