Справа № 149/2468/14-ц
Провадження № 22-ц/801/1913/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тарнавський М. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 рокуСправа № 149/2468/14-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 а на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 01 вересня 2014 року, постановлену суддею Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області Тарнавським М.В.,

ВСТАНОВИВ:

Головний державний виконавець Лукашенко О. С. звернулася до суду з поданням про обмеження виїзду за межі України боржника по виконавчому провадженню ОСОБА_1 .

Подання мотивоване тим, що на виконанні у відділі ДВС Хмільницького МРУЮ знаходиться виконавчий лист Хмільницького міськрайонного суду, Вінницької області № 149/415/14-ц від 30 травня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 28 993 гривні 90 копійок на користь ПАТ КБ "Приватбанк".

09.07.2014 відповідно до ст. 24 ЗУ "Про виконавче провадження" державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії постанов направлено сторонам виконавчого провадження.

За вказаними виконавчим документом боржником є громадянин ОСОБА_1 , який добровільно рішення суду не виконує, ухиляється від його виконання, тому вказані обставини стали підставою для звернення до суду із поданням.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 01 вересня 2014 року подання було задоволено.

Тимчасово обмежено громадянину України ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання виконавчого листа № 149/415/14-ц від 30 травня 2014 року виданого Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 28 993, 90 грн на користь ПАТ КБ "Приватбанк".

Не погодившись із зазначеною ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та відмовити в поданні.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право державного виконавця на звернення з поданням виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань. Проте в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов`язків. Суд не з`ясував чи мав скаржник реальну можливість виконати зобов`язання у повному обсязі. Крім того зазначає, що про наявність заборони у праві виїзду за кордон він дізнався лише в липні 2023 року.

Начальник Хмільницького ВДВС ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Також зазначив, що станом на 01.11.2023 заборгованість боржником не погашена.

Державний виконавець Державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи, що неявка сторін, повідомлених належним чином про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, апеляційний суд на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представника ПАТ КБ "Приватбанк", дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам ухвала суду не відповідає.

В матеріалах відновленого втраченого провадження наявний лист Хмільницького ВДВС у Хмільницькому районі Вінницької області від 28.09.2023 з якого слідує, що на виконанні в Хмільницькому міськрайонному ВДВС перебувало на виконанні ВП АСВП №43953434 з виконання виконавчого листа № 149/415/14-ц від 23.06.2014 виданого Хмільницьким міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в сумі 28993,90 грн та ВП АСВП № 43953134 з виконання виконавчого листа №149/415/14-ц від 23.04.2014 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судового збору в сумі 289,94 грн.

09.07.2014 відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанови про відкриття ВП.

26.09.2014 винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві згідно п.2 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», в зв`язку з відсутністю майна належного боржнику на праві приватної власності, на яке можливо звернути стягнення. Виконавчий документ повернуто стягувачеві.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що діючим законодавством України передбачено обмеження у тимчасовому виїзді громадян України за кордон у разі ухилення такою особою від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань, що обмеження здійснюється шляхом тимчасової відмови у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або тимчасово відмовлено у виїзді за кордон громадянину, який має паспорт громадянина України для виїзду за кордон, зазначений паспорт може бути тимчасово вилучений.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки він зроблений з порушенням норм процесуального права та не відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Ч. 1 ст. 441 ЦПК України передбачає, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 313 ЦК України фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» підставою для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України є ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною 5 статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали), зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах.

За змістом п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Саме державний виконавець зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Як випливає з аналізу наведених положень закону, підставою обмеження особи у праві виїзду за межі України є не лише наявність невиконаних зобов`язань, покладених на боржника - фізичну особу судовим рішенням, а також винна поведінка цієї особи, яка полягає в ухиленні від виконання таких зобов`язань.

Невиконання рішення суду добровільно у визначений державним виконавцем строк і наявність самого лише зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, якщо не доведений факт ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Відсутність майна чи достатньої суми грошових коштів не свідчить про вчинення свідомих дій боржником, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення.

Таким чином, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

В свою чергу на час розгляду справи в суді першої інстанції в матеріалах справи відсутні докази того, що боржник ухиляється від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань та не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вінницький апеляційний суд вважає, що державним виконавцем не доведено факту ухилення боржника від виконання зобов`язання за рішенням та невжиття заходів щодо його виконання.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції також було порушено порядок розгляду подання, оскільки подання було розглянуто у відсутність державного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст. 377-1 ЦПК питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця (ч.2 ст. 377-1 ЦПК України).

Отже, відповідно до ст. 377-1 ЦПК України вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України за відсутності державного виконавця не є правильним, оскільки саме він зобов`язаний довести суду, надавши відповідні матеріали виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Задовольняючи указане подання, суд першої інстанції обмежився виключно встановленням факту наявності невиконання судового рішення, не зазначивши при цьому достатньої аргументації про необхідність застосування указаного обмеження та оцінки доказів, поданих старшим державним виконавцем.

При цьому судом не з`ясовано, чи має боржник змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин та чи дійсно ухиляється від покладеного на нього обов`язку.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції матеріали виконавчого провадження не досліджував та розглянув подання без участі державного виконавця.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції без участі державного виконавця в розгляді подання , за відсутності належних доказів, без належного дослідження усіх обставини справи, які мають значення для справи, зробив помилковий висновок про наявність підстав для обмеження боржника у праві виїзду за кордон до виконання його зобов`язань.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та матеріального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права при розгляді цієї справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні подання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 а задовольнити.

Ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 01 вересня 2014 року скасувати.

У задоволенні подання головного державного виконавця державної виконавчої служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 а у праві виїзду за межі України - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2023 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета