Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.04.2023 Справа №607/6869/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., представника позивача ОСОБА_1 адвоката Борзовець О.В., представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Притули О.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 18.05.2021 він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частки квартири є відповідач ОСОБА_2 .

Позивач вказав, що будучи законним співвласником квартири, він здійснив спробу увійти у власне приміщення, однак не зміг, оскільки відповідачка змінила замки та не надала йому дублікат ключів, а також чинить штучні перешкоди у реалізації позивачем своїх прав щодо належної йому квартири.

Крім цього, між позивачем та відповідачем неодноразово виникали спори щодо можливості використання спільної квартири та відповідачка категорично відмовляється надати позивачу доступ до квартири та можливість використовувати належне йому житлове приміщення, в зв`язку із чим на даний час позивач ОСОБА_1 позбавлений можливості користуватись належною йому власністю, що є неправомірним та порушує його майнові права.

Встановлення порядку користування квартирою є важливим для позивача, оскільки дозволить йому здавати в оренду частину належної йому квартири та чітко визначити, яка саме частина квартири є предметом договору оренди і якою частиною квартири орендар матиме право користуватись.

Із вказаних підстав, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом виділення:

-у користування ОСОБА_1 : кімнату площею 11,6 кв.м., лоджію площею 2,8 кв.м.;

-у користування ОСОБА_2 : кімнату площею 9,9 кв.м.;

-залишити у спільному користуванні: кімнату площею 16,0 кв.м., балкон (терасу) площею 3,0 кв.м., кухню площею 8,2 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., вбиральню (поєднану) площею 1,0 кв.м., коридор 10,6 кв.м., вбудовану шафу.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Борзовець О.В. позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві, просить їх задовольнити у повному обсязі з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог. Щодо інших варіантів встановлення порядку користування квартирою категорично заперечив. Додав, що позовні вимоги ОСОБА_1 повинні підлягати до задоволення у поновному обсязі, оскілки стороною відповідача не був поданий відзив на позовну заяву, в той час, як пояснення представника відповідача не повинні братись до уваги.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Притула О.Б. в судовому засіданні позовних вимог не визнала та пояснила, що запропонований позивачем порядок користування квартирою є нерівноцінним, оскільки позивач просить виділити йому 14,4 кв.м., а відповідачу виділити у користування значно меншу житлову площу, а саме 9,9 кв.м. Просить врахувати, що на даний час позивач фактично користується кімнатою площею 11,6 кв.м., лоджію площею 2,8 кв.м., що разом становить 14,4 кв.м., в той час, як відповідачка використовує кімнату площею 16 кв.м. Разом із відповідачкою у даному житлі проживає та зареєстрована малолітня дитина, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначила, що для відповідачки спірна квартира є єдиним житлом, яке вона використовує для власного проживання та проживання її сина, в той час як позивач має на меті здавати кімнати квартири в оренду, маючи крім цього власне житло для проживання. У зв`язку із наведеним вважає, що рівноцінний та справедливий порядок користування квартирою буде таким, якщо позивачу виділити у користування кімнату площею 11,6 кв.м., лоджію площею 2,8 кв.м., а разом 14,4 кв.м., а відповідачці виділити кімнату площею 16 кв.м. Решту приміщень залишити у спільному користуванні. Заперечила щодо встановлення порядку користування квартирою, який запропонований позивачем.

Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, заслухавши пояснення представників сторін вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають виходячи із наступного.

За результатами розгляду справи по суті судом встановлено наступні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що доводиться свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.05.2021, яке видане державним нотаріусом Другої Тернопільської державної нотаріальної контори Темніковою С.А. та Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідач ОСОБА_2 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що доводиться Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованою станом 30.11.2022.

Згідно даних технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , остання складається із трьох кімнат житловою площею 37,5 кв.м., з яких: 1-а кімната площею 11,6 кв.м., 2-а кімната площею 9,9 кв.м., 3-а кімната площею 16,0 кв.м. Також, у квартирі наявні допоміжні приміщення, а саме: балкон (тераса) площею 3,0 кв.м., кухня площею 8,2 кв.м., ванна кімната площею 2,6 кв.м., вбиральня (поєднана) площею 1,0 кв.м., коридор 10,6 кв.м., вбудована шафа.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Положеннями ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до положень п.14 постанов Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Виходячи із наведеного суд зазначає, що сторони у справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної часткової власності і кожному із співвласників, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/2 частки у вказаній квартирі.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 не може дійти згоди із відповідачкою ОСОБА_2 щодо користування спільною частковою власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 , а тому вправі звернутись в суд з метою вирішення виниклого спору.

Вирішуючи спір по суті, зокрема щодо заявлених позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою суд виходить із положень ст. 358 ЦК України, відповідно до яких кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Зважаючи на те, що частки сторін в квартирі АДРЕСА_1 , житлова площа якої становить 37,5 кв.м. є рівними, а тому як позивач, так і відповідачка мають право претендувати на виділення їм у користування житлових кімнат (кімнати) площею 18,75 кв.м.

Квартира АДРЕСА_1 є трьохкімнатною квартирою і складається і житлових кімнат площею: 16,0 кв.м., 11,6 кв.м, 9,9 кв.м.

Суд зазначає, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та виділення йому у користування кімнати площею 11,6 кв.м., лоджії площею 2,8 кв.м., а у користування відповідачки кімнати площею 9,9 кв.м., призведе до порушення прав відповідачки на користування належною їй квартирою, оскільки остання має право претендувати на виділення їй у користування житлової кімнати (кімнат) площею18.75 кв.м., в той час як сторона позивача не погоджується на встановлення іншого порядку користування квартирою.

Суд не вбачає можливості встановити інший порядок користування квартирою, оскільки площа житлових кімнат квартири не дає можливості встановити такий порядок їх користування, який би не порушував права сторін у справі, відповідно до належних їм часток у квартирі.

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою слід відмовити, залишивши квартиру у спільному користуванні співвласників, що дасть можливість найбільш повноцінно реалізувати свої права на належну їм квартиру.

Крім цього, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд бере до уваги той факт, що разом із відповідачкою ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , проживає малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до положень ст. 50 ЖК УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.

При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Отже, вирішуючи питання про встановлення порядку користування квартирою слід враховувати, що із відповідачкою у квартирі має право проживати її малолітній син ОСОБА_3 , якому 10.08.2023 виповниться 9 років, а тому визначаючи порядок користування квартирою слід брати до уваги, що із 10.08.2023 його неможна заселяти до однієї кімнати разом із матір`ю, відповідно до положень ст. 50 ЖК УРСР.

За вказаних обставин справи суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, залишивши квартиру АДРЕСА_1 у їх спільному користуванні, що найкраще забезпечить реалізацію їхніх прав на проживання у вказаній квартирі.

Посилання представника позивач на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення у повному обсязі, оскільки стороною відповідача не подано відзиву на позовну заяву не заслуговують на увагу, оскільки вирішуючи спір по суті суд виходить із встановлених обставин справи на підставі досліджених доказів та положень чинного законодавства України і відсутність відзиву на позовну заяву не є законною підставою для задоволення позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, а тому судові витрати у справі суд покладає на позивача, відповідно до положень п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України.

На уставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 81, 141, 89, 259, 263, 265 268, 273, 354 ЦПК суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою відмовити.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код: НОМЕР_3 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич