Справа № 472/1092/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" травня 2023 р. смт. Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Чаричанського П.О.,

за участю секретаря Фігурської К.М.,

представника відповідача Зачковського П.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Веселинове Миколаївської області цивільну справу за позовом позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

В С Т А Н О В И В :

Акціонерне Товариство Комерційний Банк Приват Банк звернулось до суду із позовною заявою, відповідно до змісту якої просить:

- в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №NKVSGA від 10.07.2008, в розмірі 964312 грн. 18 коп. (325946,05 грн. заборгованість за кредитом; 223052,79 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 54886,13 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 360427,21 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором) звернути стягнення на будинок загальною площею 121,00 кв.м., житлова 52,00 кв.м. та земельну ділянку розміром 974,00 кв.м., шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах;

- виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 ;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позову зазначає, що 10.07.2008 між Приват Банк та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №NKVSGA, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 262967 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.07.2018 р. В забезпечення виконання зобов`язання за договором, 10.07.2008 р. між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки №NKVSGA, предметом якої є житловий будинок, загальною площею 121,00, житлова площа 52,00, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 388 000 грн.

У порушення умов договору ОСОБА_2 зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 09.07.2020 р. має заборгованість 964 312, 18 грн., яка складається з наступного: 325946, 05 грн. заборгованість за кредитом; 223052, 79 заборгованість по процентам за користування кредитом; 54886, 13 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 360427,21 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вказує, що: у відповідності до Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя; банком не надано згоду на реєстрацію осіб у спірному житловому будинку, а тому відповідач та інші особи підлягають виселенню із житла у відповідності до ст.109 ЖК України та ст.40 Закону України «Про іпотеку». При цьому законодавцем не встановлено для іпотекодержателя обов`язку направлення претензій іпотекодавцю перед зверненням до суду із вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Ухвалою суду від 08 грудня 2020 року відкрито провадження по цивільній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання.

18 січня 2021 року ухвалою суду було зупинено провадження у справі № 472/1092/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про звернення стягнення, до набрання законної сили судовим рішенням по справі №472/540/20 за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , про визнання зобов`язання виконаним та припинення іпотечного договору.

30 червня 2022 року суддею Веселинівського районного суду Миколаївської області Орленко Л.О. ухвалено рішення по справі №472/540/20 за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , про визнання зобов`язання виконаним та припинення іпотечного договору в якому відмовлено в позові повністю.

28 вересня 2022 р. постановою Миколаївського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 залишино без задоволення, а рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2022 р. без змін.

Ухвалою суду від 14 жовтня 2022 року поновлено провадження у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про звернення стягнення.

Ухвалою суду від 22 лютого 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача Тільний Є.В. в судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив, в разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника Банку.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити. Крім того, просив застосувати спеціальний строк позовної давності до частини позовних вимог, а саме до нарахування пені.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступних висновків.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України).

За змістом частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст.77 та ч. 2 ст.78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В судовому засіданні встановлено, що 10 липня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір №NKVSGA, за яким остання отримала кредит у сумі 262967,00 грн. під 20,04 % річних з кінцевим терміном повернення 10.07.2018 року.

Згідно з умовами кредитного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «Приват Банк» і відповідачем ОСОБА_1 10.07.2008 р. уклали договір іпотеки №NKVSGA, предметом якого є заставлений житловий будинок, загальною площею 121,00, житлова площа 52,00, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Загальна вартість кредиту обумовлена сторонами договору іпотеки дорівнює 388 000 грн., що підтверджується Додатком №1 до кредитного договору №NKVSGA від 10.07.2008 р. (а.с.17).

Укладений між сторонами договір відповідає вимогам Закону, оскільки визначені у ньому умови кредитування сторонами погоджені та підписані, договір виконувався позичальником, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача і свідчить про добровільне волевиявлення сторін і про погодження ним усіх його умов. Жодних претензій до банку з приводу його умов або укладення договору з порушеннями вимог закону, відповідач не пред`являв. Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину і означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Встановлено, що відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконував і має прострочену заборгованість, станом на 09.07.2020 року: заборгованість за кредитом 964312 грн. 18 коп., яка складається з наступного: 325946,05 грн. заборгованість за кредитом; 223052,79 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 54886,13 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 360427,21 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що підтверджується розрахунком заборгованості за вимогою «Приват Банк» про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором.

17 травня 2012 р. між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №NKVSGA від 10.07.2008 р. з якої вбачається, що сторони дійшли згоди внести зміни в зазначений Кредитний договір, а саме суму заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальником кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди зменшити пеню на 375,28 грн. (а.с. 20).

03 лютого 2015 р. між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору №NKVSGA від 10.07.2008 р. з якої вбачається, що сторони дійшли згоди внести зміни в зазначений Кредитний договір, а саме суму заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальником кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди зменшити пеню на 104039,93 грн. (а.с.22).

28 серпня 2015 р. між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору №NKVSGA від 10.07.2008 р. з якої вбачається, що сторони дійшли згоди внести зміни в зазначений Кредитний договір, а саме суму заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальником кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди зменшити пеню на 104298,29 грн. (а.с.25).

22.07.2020 року АТ КБ «Приватбанк» надіслав відповідачу ОСОБА_1 та третій особі ОСОБА_2 повідомлення з вимогою повернути суму кредиту в розмірі простроченої заборгованості 716349,74 грн., в тридцятиденний термін на підставі ст.1050 ЦК України. Відповідно до копії опису вкладення цінного листа, таке було направлено на адресу відповідача та третьої особи, та отримано останніми. Тобто було направлено вимогу щодо дострокового погашення заборгованості за кредитним договором та попереджено про те, що у випадку непогашення зазначеної у вимозі суми, по закінченню 30-ти денного строку з дати отримання такої вимоги позивач розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки та з вимогою добровільного звільнення житлового приміщення.

Крім того, згідно рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2022 р. по справі №472/540/20 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 , про визнання зобов`язання виконаним за Кредитним договором №NKVSGA від 10.07.2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк", та про припинення дії Договору Іпотеки (Майнової поруки) №NKVSGA від 10.07.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк", у зв`язку з виконанням основного зобов`язання за Кредитним договором №NKVSGA від 10.07.2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" відмовлено повністю.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 вересня 2022 р. рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області залишено без змін. 28 вересня 2022 р.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до пункту 4.2 іпотечного договору звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

Згідно з пунктом 4.3 цей пункт є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки, на підставі цього договору, шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сторони, підписавши іпотечний договір, узгодили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору, і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення банком від свого імені договору купівлі-продажу з будь-якою особою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зробила правовий висновок, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту, що не передбачений для застосування судом.

За змістом припису ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку») - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку») - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону України «Про іпотеку», не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»).

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19, у якій відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року в справі № 6-3034цс16, за змістом якого іпотекодержатель має можливість задовольнити свої вимоги на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його продажу іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві згідно зі статтею 38 Закону України «Про іпотеку», незважаючи на те, що сторони в іпотечному застереженні погодили як позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя його право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Частина 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку,припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Звертаючись до суду з даним позовом АТ КБ «ПриватБанк» просить звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості яка станом на 09.07.2020 року становить 964312,18, яка складається з наступного:325946,05 грн. заборгованість за кредитом; 223052,79 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 54886,13 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 360427,21 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обовязковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Як вбачається із п.2.3.3 кредитного договору (угоди про внесення змін до договору), сторони погодили певний порядок дій у випадку невиконання позичальником зобов`язань, у тому числі пов`язаних із несплатою кредитних коштів.

Так, відповідно до вказаного пункту «у разі порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, … Банк на власний розсуд має право, зокрема а) розірвати договір зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст.212, 611, 651 Цивільного кодексу України щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором…У випадках затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць …. Позичальник має право повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний строк його користування, в повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від Банку. Якщо протягом цього періоду Позичальник усуне порушення умов даного Договору, вимога Банку втрачає чинність…».

Позичальник має право повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від банку. Якщо протягом цього періоду позичальник усуне порушення даного договору, вимога банку втрачає чинність.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, останній платіж мав місце 18.10.2016 року. Наступне зобов`язання щодо сплати місячного платежу боржником не було виконано.

Відповідно до ст. 256 ЦК України Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України визначено спеціальну позовну давність. Зокрема ч. 2 вказаної статті встановлено позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представником відповідача в судовому засіданні заявлено про застосування позовної давності в один рік до вимоги про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Судом приймається заява про застосування строку позовної давності в один рік до вимоги щодо стягнення пені.

Позов був поданий 28.09.2020р. через засоби поштового зв`язку, про що свідчить поштовий конверт /а.с. 46/.

Згідно розрахунку пеня складає 365028,51 грн.

Пеня за рік до 28.09.2020р. - згідно розрахунку датою є 10.10.2019р. складає 300944,22 грн. Отже пеня яка підлягає стягненню складає 64084,29 грн.(за рік), що є різницею між 365028,51грн. - 300944,22 грн.

Щодо позовних вимог про виселення відповідача та інших осіб необхідно вказати наступне.

Так, згідно із ч. 1 та 2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч. 1 ст. 40 Закону № 898-IV, так і ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39 цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1019цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1982цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 303/1590/15-ц.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Отже житловий будинок, який розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та який відповідачем переданий в іпотеку, не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, оскільки позивачем не доведено протилежне. Так, житловий будинок з якого позивач просить виселити відповідача був придбаний до укладення кредитного договору, за яким виникло зобов`язання відповідача, про що свідчать відомості матеріалів справи та умови кредитного та іпотечного договору. Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що вказаний житловий будинок придбаний на кредитні кошти.

Саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, зазначивши житло, в яке відповідач та інші особи можуть бути переселенні, а не факт наявність у них іншого житла.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Відповідно до статті 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивачем було сплачено судовий збір за заяву про забезпечення позову в розмірі 1051, 00 грн., однак суду не було скеровано позивачем заяву про забезпечення позову, а скеровано клопотання про витребування доказів. Суд, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» повертає надмірно сплачений судовий збір в розмірі 1051 грн.

Керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №NKVSGA від 10.07.2008 року, в розмірі 667969,26 гривень (325946,05 грн. заборгованість за кредитом; 223052,79 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 54886,13 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 64084,29 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» (, м. Київ, вул. Грушевського, буд 1Д) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: будинок загальною площею 121,00 кв.м., житлова 52,00 кв.м. та земельну ділянку розміром 974,00 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В задоволені позовних вимог про виселення ОСОБА_1 та інших осіб відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» (, м. Київ, вул. Грушевського, буд 1Д) судовий збір в розмірі 10019,53 гривень.

Повернути Акціонерному товариству Комерційний банк «Приват Банк» (, м. Київ, вул. Грушевського, буд 1Д) з державного бюджету судовий збір в розмірі 1051,00 гривень надмірно сплачений згідно платіжного доручення №3 від 18.08.2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Веселинівського районного суду Миколаївської областіП. О. Чаричанський

Дата складання повного судового рішення 15.05.2023 року.