Дата документу 15.11.2023 Справа № 335/4621/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/4621/23 Головуючий у 1 інстанції Романько О.О.
Провадження № 22-ц/807/1592/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2023 року про забезпечення позову у справі за позовом заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Запорізької міської ради про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання договору купівлі-продажу та договору оренди земельної ділянки недійсними, визнання незаконним та скасування рішення міської ради, повернення земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2023 року заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Запорізької міської ради про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання договору купівлі-продажу та договору оренди земельної ділянки недійсними, визнання незаконним та скасування рішення міської ради, повернення земельної ділянки.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви вказано, що з метою вжиття вичерпних заходів на захист інтересів держави, для повного відновлення порушених інтересів держави прокурором заявлено позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на торговий павільйон, літ. А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв.м., визнання незаконним та скасувати рішення Запорізької міської ради від 10.09.2021 № 69/110, визнання договору купівлі-продажу від 16.12.2021 № 3139 та договору оренди землі від 01.12.2021 № 00128 недійсними та про повернення територіальній громаді міста Запоріжжя в особі Запорізької

міської ради земельної ділянки площею 0,0078 га з кадастровим номером :05:005:0281.

З`ясовано, що власником земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0281 є Запорізька міська рада.

Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 23.06.2020 державним реєстратором виконавчого комітету Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області Пелихом В.В. за ОСОБА_3 незаконно зареєстровано право власності на літній майданчик (павільйон) площею 53,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

У подальшому, без відповідних правових документів 24.09.2020 тим самим державним реєстратором за заявою ОСОБА_3 внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомого майна із реєстраційним номером 101, а саме змінено назву об`єкту із літній майданчик (павільйон) на торговий павільйон.

Таким чином державним реєстратором фактично змінено об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який вже було зареєстровано 23.06.2020, про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.2021 № 3139, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , остання набула право власності на торговий павільйон, літ. А, замощення І, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Таким чином, ОСОБА_3 незаконно зареєстрував, а ОСОБА_1 придбала у власність нерухоме майно, яке не підлягало державній реєстрації, а саме торговий павільйон за вказаною вище адресою.

Тому, ОСОБА_1 на момент розгляду позову прокурора у суді необмежена жодним чином щодо відчуження торгового павільйону за адресою: АДРЕСА_1 , з метою ускладнення виконання судового рішення у разі задоволення позову окружної прокуратури.

За таких обставин повне поновлення інтересів держави буде можливим лише при пред`явленні позовів до наступних власників нерухомості або тимчасових споруд. Тобто для повного поновлення державних інтересів необхідно буде додатково звертатись до суду з позовними заявами про визнання недійсними правовстановлюючих документів з одночасним припиненням права власності нових власників.

Якщо судом будуть визнані обґрунтованими позовні вимоги прокурора та одночасно ОСОБА_1 відчужено об`єкти нерухомості, то суд не забезпечить поновлення порушених інтересів держави, що робить право на судовий захист ілюзорним та суперечить положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного, застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно торговий павільйон, літ. А, замощення І, розміщений за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Зокрема, у випадку реконструкції будівлі торгового павільйону, збільшення його площі, забудови земельної ділянки, розташування на ній тимчасових чи інших споруд та будівель, їх подальшого відчуження прокурору з метою вжиття вичерпних заходів на захист інтересів держави у сфері використання земель комунальної власності доведеться, крім іншого, також звертатись з позовом про скасування права власності на реконструйовані, новозбудовані та тимчасово розташовані об`єкти та їх знесення.

Водночас, візуальним оглядом земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що на теперішній час на цій ділянці розпочаті роботи щодо підготовки до проведення її забудови або інших будівельних робіт. Так, у порівнянні зі станом цієї земельної ділянки, встановленим під час її огляду 25.11.2022 у межах кримінального провадження № 0000186 від 14.09.2022 за ч. 1 ст. 362 КК України, наразі за цією адресою відновлено паркан, який огороджує спірну земельну ділянку, розчищено територію від побутового сміття та підготовлено земельну ділянку під забудову.

У зв`язку з чим прокуратура вважає за необхідне заборонити ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо реконструкції, будівництва об`єктів нерухомості, розміщення тимчасових споруд на спірній земельній ділянці.

З урахуванням викладеного, вважають доцільним також встановлення заборони Управлінню Державної інспекції архітектури та містобудування у Запорізькій області вчиняти будь-які дії щодо реєстрації ОСОБА_1 чи будь-яким іншим особам будь-яких документів дозвільного характеру на проведення підготовчих та будівельних робіт на об`єкті торговий павільйон, літ. А, замощення І, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв.м.

Необхідність вжиття заходів до забезпечення позову зумовлена обґрунтованим припущенням, з врахуванням предмета спору, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог прокурора, чим фактично буде нівельована функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2023 року вжито заходи забезпечення позову.

Накладено арешт на об`єкт нерухомого майна: торговий павільйон, літ. А, замощення І, загальною площею 53,5 кв.м, розміщений за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 101.

Заборонено ОСОБА_1 , чи будь-яким іншим особам проводити будівельні роботи, реконструкцію на об`єкті - торговий павільйон, літ. А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта 101.

Заборонено Державній інспекції архітектури та містобудування України в особі її структурного підрозділу без статусу юридичної особи Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Запорізькій області вчиняти будь-які дії щодо реєстрації ОСОБА_1 чи будь-яким іншим особам будь-яких документів дозвільного характеру на проведення підготовчих та будівельних робіт на об`єкті - торговий павільйон, літ. А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта 101.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не встановлено наявність тих чи інших обставин, на які посилався заявник, не перевірено їх, не здійснено оцінку обґрунтованості доводів заявника, внаслідок чого прийняте рішення призводить до порушення прав на законних інтересів апелянта, як власниці нерухомого майна.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Так, судом першої інстанції встановлено, що предметом спору є нерухоме майно: торговий павільйон, літ. А, замощення І, загальною площею 53,5 кв.м, розміщений за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 101 та земельна ділянка з кадастровим номером :05:005:0281, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку належить Запорізькій міській раді.

До позовної заяви надано суду підтверджуючі документи щодо належності торгового павільйону літ. А, замощення І, розміщений за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 101, гр. ОСОБА_1 , так само про належність земельної ділянки площею 0,0078 га з кадастровим номером :05:005:0281, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 23.06.2020 державним реєстратором виконавчого комітету Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області Пелихом В.В. за ОСОБА_3 незаконно зареєстровано право власності на літній майданчик (павільйон) площею 53,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

У подальшому, без відповідних правових документів 24.09.2020 тим самим державним реєстратором за заявою ОСОБА_3 внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомого майна із реєстраційним номером 101, а саме змінено назву об`єкту із літній майданчик (павільйон) на торговий павільйон.

Таким чином державним реєстратором фактично змінено об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який вже було зареєстровано 23.06.2020, про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.2021 № 3139, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , остання набула право власності на торговий павільйон, літ. А, замощення І, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Таким чином, ОСОБА_3 незаконно зареєстрував, а ОСОБА_1 придбала у власність нерухоме майно, яке не підлягало державній реєстрації, а саме торговий павільйон за вказаною вище адресою.

Тому, ОСОБА_1 на момент розгляду позову прокурора у суді необмежена жодним чином щодо відчуження торгового павільйону за адресою: АДРЕСА_1 , з метою ускладнення виконання судового рішення у разі задоволення позову окружної прокуратури.

За таких обставин повне поновлення інтересів держави буде можливим лише при пред`явленні позовів до наступних власників нерухомості або тимчасових споруд. Тобто для повного поновлення державних інтересів необхідно буде додатково звертатись до суду з позовними заявами про визнання недійсними правовстановлюючих документів з одночасним припиненням права власності нових власників.

Якщо судом будуть визнані обґрунтованими позовні вимоги прокурора та одночасно ОСОБА_1 відчужено об`єкти нерухомості, то суд не забезпечить поновлення порушених інтересів Держави, що робить право на судовий захист ілюзорним та суперечить положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.ч. 3, 5 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У ч. 1 ст. 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або

підлягають передачі або сплаті відповідачем і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого заявником способу забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним способом забезпечення позову та предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

У постанові від 13.01.2020 року по справі № 922/2163/17 Верховний Суд вказав, що в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Судом першої інстанції зазначено, що в заяві вказано та надано до неї належні докази на підтвердження того факту, що особи, до яких заявник просить вжити заходи забезпечення позову дійсно здійснюють кроки для відчуження чи експлуатації зазначеного об`єкту нерухомості та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем або іншими особами дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Предметом позову є безпосередньо матеріально-правові вимоги позивача до відповідачів, щодо якої уповноважена особа звертається до суду за захистом прав чи інтересів держави, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачами.

Предметом позовних вимог прокурора в інтересах держави є скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання договору купівлі-продажу та договору оренди земельної ділянки недійсними, визнання незаконним та скасування рішення міської ради, повернення земельної ділянки.

На підставі викладеного, застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно торговий павільйон, літ. А, замощення І, розміщений за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Доводи апеляційної скарги, що неправомірності застосування заборони вчення певних дій ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо реконструкції, будівництва об`єктів нерухомості, розміщення тимчасових споруд на спірній земельній ділянці, є не обґрунтованими у зв`язку з наступним.

Встановлено, що, зокрема, у випадку реконструкції будівлі торгового павільйону, збільшення його площі, забудови земельної ділянки, розташування на ній тимчасових чи інших споруд та будівель, їх подальшого відчуження прокурору з метою вжиття вичерпних заходів на захист інтересів держави у сфері використання земель комунальної власності доведеться, крім іншого, також звертатись з позовом про скасування права власності на реконструйовані, новозбудовані та тимчасово розташовані об`єкти та їх знесення.

Як встановлено та зазначено судом першої інстанції, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , на теперішній час, розпочаті роботи щодо

підготовки до проведення її забудови або інших будівельних робіт. Так, у порівнянні зі станом цієї земельної ділянки, встановленим під час її огляду 25.11.2022 у межах кримінального провадження № 0000186 від 14.09.2022 за ч. 1 ст. 362 КК України, наразі за цією адресою відновлено паркан, який огороджує спірну земельну ділянку, розчищено територію від побутового сміття та підготовлено земельну ділянку під забудову.

У зв`язку з чим прокуратура вважає за необхідне заборонити ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо реконструкції, будівництва об`єктів нерухомості, розміщення тимчасових споруд на спірній земельній ділянці.

А також, відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконання підготовчих робіт може здійснюватися на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт чи дозволу на виконання будівельних робіт.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції зазначив, що доцільним також є встановлення заборони Управлінню Державної інспекції архітектури та містобудування у Запорізькій області вчиняти будь-які дії щодо реєстрації ОСОБА_1 чи будь-яким іншим особам будь-яких документів дозвільного характеру на проведення підготовчих та будівельних робіт на об`єкті торговий павільйон, літ. А, замощення І, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв.м.

Колегія суддів погоджується в зазначеним висновком суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на положення статей 51 та 150 ЦПК України є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

При цьому, арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову, однак їх одночасне застосування не відповідає вимогам закону.

Зазначеного вище висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 317/2155/21 (провадження № 61-15398св21) рішення від 11 травня 2022 року.

Заявником у заяві про забезпечення позову порушується питання щодо накладення арешту на спірне майно, а також заборони вчинення певних дій щодо заборони проводити будівельні роботи, реконструкцію на спірному об`єкті та надання документів дозвільного характеру на проведення підготовчих та будівельних робіт на ньому, що на думку суду в повній мірі відповідає вимогам законодавства та встановленій практиці.

Суд першої інстанції, приймаючи до уваги, що відповідач ОСОБА_1 може здійснити відчуження спірного об`єкту нерухомого майна на користь третіх осіб та проводити будівельні роботи чи реконструкції на ньому на підставі дозвільних документів, виданих уповноваженими органами, що може ускладнити або унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, а також співмірність заходів забезпечення позову, які просить застосувати

прокурор, заявленим позовним вимогам, прийшов до висновку про задоволення заяви та вважає можливим застосувати ті заборонити, що визначені в заяві.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом.

Приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних

відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для її скасування відсутні, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2023 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2023 року про забезпечення позову у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 листопада 2023 року.

Головуючий

Судді: