Справа № 336/5870/21 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/1586/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Суди В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою громадянина Франції ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гришко Іван Іванович на рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 квітня 2023 року у справі за позовом громадянина Франції ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гришко Іван Іванович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договорами позики та визнання недійсними договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2021 року громадянин Франції ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гришко Іван Іванович звернувся в суд із даним позовом, у якому просив: стягнути з ОСОБА_2 на його користь ОСОБА_1 грошові кошти, надані у позику, в розмірі 30 000,00 євро та 25 000 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України, встановленого на 20.07.2021, еквівалентно сумі 1 641 269,00 грн.

Також, просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 14.01.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Надією Володимирівною.

Обґрунтовуючи позов покликався на те, що 02.06.2018 року він на основі «поворотної фінансової допомоги» перерахував на банківський рахунок ОСОБА_2 , відкритий в Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк» грошові кошти в сумі 30 000,00 євро. 14.07.2018 на основі «поворотної фінансової допомоги» перерахував на банківський рахунок ОСОБА_2 , відкритий в Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк» грошові кошти в сумі 25 000,00 доларів США. Призначенням платежу за обома перерахуваннями позивачем було визначено як «фінансова допомога (нареченій)». Оскільки поняття поворотної фінансової допомоги за своїм змістом узгоджується з визначенням договору позики, закріпленим у ст.1046 ЦК України, вважає, що за цих обставин, між сторонами мало місце укладення договорів позики. Підтвердженням надання коштів відповідачу є банківські повідомлення про переказ коштів №004040890 від 04.06.2018 та №004041084 від 16.07.2018. Зважаючи на те, що строк повернення грошей сторони між собою не визначили 26.05.2021 позивачем, у порядку ст.1049 ЦК України, на поштову адресу відповідача ОСОБА_2 було направлено вимогу про повернення грошових коштів в розмірі 30 000,00 євро та 25 000,000 доларів США. Однак, вказана вимога, яка отримана відповідачем 05.06.2021, була проігнорована, станом на теперішній час кошти відповідачем не повернуто, зобов`язання за договорами не виконано. У зв`язку з цим, позивач змушений вирішувати дане питання судовому порядку.

Окрім цього, позивач вказував, що 14.01.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 . Позивач є кредитором відповідача ОСОБА_2 за договорами позики грошових коштів в сумі 30 000,00 євро та 25 000,00 доларів США, а тому внаслідок укладення Договору дарування, було порушено його право на задоволення грошових вимог за рахунок майна відчуженого ОСОБА_2 . Стверджує, що оспорюваний договір має всі ознаки фраудаторного правочину, адже: квартира була придбана відповідачем на отримані від позивача кошти; квартира відчужена на підставі безвідплатного договору на користь матері ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка є її близькою родичкою, тобто вказане майно фактично залишається у їх спільному розпорядженні і договір не був спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків; укладення договору відбулось вже після того, як відповідачем отримано інформацію щодо звернення позивача в судовому порядку про визнання недійсним договору дарування та повернення грошових коштів в сумі 30 000,00 євро та 25 000,00 доларів США до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Боржник ОСОБА_2 , яка відчужила майно після виникнення у неї зобов`язання із повернення суми боргу діє недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклала договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення. Вказував, що укладення спірного договору дарування порушує принцип добросовісності, здійснено поза межами цивільних прав позивача, з протиправною метою приховування майна від позивача, як кредитора, просив позов задовольнити, визнати недійсним вказаний договір та задовольнити позовні вимоги повністю.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 06 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог громадянина Франції ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гришко Іван Іванович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договорами позики та визнання недійсними договору дарування відмовлено.

Судові витрати по справі залишено за позивачем.

Рішення суду оскаржив громадянин Франції ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гришко Іван Іванович, подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується з рішенням суду та вважає, що під час розгляду справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вказує, що між сторонами виникли саме правовідносини позики. Банківські повідомлення про переказ коштів є письмовими документами, в яких зафіксовані умови правочину, відповідно до вимог ст. 205, 207 ЦК України.

Зазначає, що оскільки позивач та відповідач на момент перерахування грошових коштів мали стосунки та планували в подальшому одружитись, у зв`язку з цим позивачем було надано відповідачу матеріальну допомогу для підготовки для підготовки до майбутнього весілля. Однак, враховуючи те, що після отримання відповідачем грошових коштів відносини між сторонами припинились і весілля не відбулось, дана обставина свідчить про наявність у відповідача обов`язку щодо повернення позивачу відповідних коштів також і в силу ст. 31 СК України.

На отримані від позивача кошти відповідачем була придбана квартира.

Вважає, що саме з метою запобігання можливого звернення стягнення на належне відповідачці майно, вона уклала з відповідачем 2 договір дарування вищезазначеної квартири.

Просить скасувати рішення суду та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.

31 серпня 2023 року представник ОСОБА_2 адвокат Нємна Т.І. подала відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції з червня 2023 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення своїх доводів у поданому до суду позові, запереченні на позов, письмових поясненнях, апеляційній скарзі та відзиві на скаргу тощо.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі даних та доказів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено існування у відповідача перед позивачем боргових зобов`язань на суми 30 000,00 євро та 25 000 доларів США, як і не доведено порушення його прав та законних інтересів укладенням спірного правочину, відтак не підтверджено наявності в нього прав оспорювати відповідний договір в розумінні статті 215 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що 02 червня 2018 року громадянин Франції ОСОБА_1 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_2 , відкритий в Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк» грошові кошти в сумі 30 000,00 євро, що стверджується повідомленням про переказ коштів №004040890 від 04.06.2018.

14 липня 2018 року громадянин Франції ОСОБА_1 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_2 , відкритий в Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк» грошові кошти в сумі 25 000,00 доларів США., що стверджується повідомленням про переказ коштів №004041084 від 16.07.2018.

Призначенням платежу за переказами зазначено як «фінансова допомога (нареченій)».

Як стверджує позивач, впродовж 2018-2019 років він неодноразово звертався до ОСОБА_2 , з вимогами про повернення вказаних коштів, однак його вимоги були проігноровані відповідачем.

У жовтні 2019 року громадянин Франції ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування грошових коштів в сумі 30 000,00 євро та 25 000,00 доларів США та застосування наслідків недійсності правочину.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (справа №336/6898/19).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року у цій справі №336/6898/19, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2020 року скасовано. Ухвалено у цій справі нове судове рішення, у задоволенні позову позивача відмовлено.

Так, апеляційним судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами є не договорами дарування від 02.06.2018 року 30000 євро та від 14.07.2018 року 25000 доларів США. Суд вказав, що письмовими доказами передачі грошей позивачем відповідачу у цій справі є повідомлення про зарахування коштів від позивача на рахунок позивача: ІНФОРМАЦІЯ_1 у АТ «Райффайзен Банк Аваль» у сумі 30 000,00 євро, з цільовим призначенням «допомога моїй нареченій», ІНФОРМАЦІЯ_2 у АТ «ОТП банк» у сумі 25 000,00 доларів США, з цільовим призначенням «фінансова допомога (нареченій)». «Договір дарування» та «фінансова допомога (нареченій)» - це різні за своїм змістом поняття. Фінансова допомога може мати місце на безповоротній чи поворотній основі (поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення пп. 14.1.257 Податкового кодексу України).

Апеляційний суд вказав, що вказані повідомлення не містять даних про те, якою саме була вищезазначена «фінансова допомога нареченій» позивача на користь відповідача.

26 травня 2021 року ОСОБА_1 на поштову адресу ОСОБА_2 направив письмову вимогу про повернення грошових коштів в розмірі 30 000,00 євро та 25 000,000 доларів США.

Вимога про повернення коштів була отримана відповідачем ОСОБА_2 05.06.2021 року.

Як стверджує позивач, між сторонами виникли правовідносини позики та станом на теперішній час кошти ОСОБА_1 відповідачем не повернуті.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частина перша статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).

Реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі№ 6-50цс16 зроблено висновок, що «договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику».

Апеляційний суд зауважує, що вказівка призначення платежу при перерахунку коштів на картку, з урахуванням принципу розумності, не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти. Дійсно, в певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад при визначенні того, яке грошове зобов`язання погашається, але не для підтвердження укладення певного договору.

Призначеннями платежу за переказами громадянина Франції ОСОБА_1 зазначено як «фінансова допомога (нареченій)».

Відповідно до підпункту 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України, поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування відсотків або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Безповоротна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних) (підпункт 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Отже поняття безповоротної фінансової допомоги охоплює ситуації, коли кошти на безоплатній основі переходять від однієї особи до іншої. При чому це може відбуватися як унаслідок списання певного зобов`язання щодо сплати коштів, чи фактичної відмови від його стягнення.

Визначальним критерієм безповоротної фінансової допомоги є те, що це кошти, які передані платнику податків згідно з договорами дарування, позики, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів.

Тобто, з точки зору чинного законодавства відсутність договору про надання безповоротної фінансової допомоги не заважає визнати певну суму коштів, передану іншому платникові податків, безповоротною фінансовою допомогою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що за своєю суттю надані позивачем копії повідомлення про переказ коштів №004040890 від 04.06.2018 та №004041084 від 16.07.2018 з призначенням платежу «фінансова допомога» є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із здійсненням правочину, тобто наданням та отриманням коштів у якості безповоротної фінансової допомоги позивачем відповідачу.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено що між сторонами було укладено договір позики і що відповідач ОСОБА_2 має обов`язок повернути ОСОБА_1 зазначені суми коштів

Посилання в апеляційній скарзі на ч.3 ст. 31 СК України, колегія суддів вважає необґрунтованим.

Апелянт вказує що між сторонами були укладені саме договори позики та в цей же час вказує що ці кошти були надані відповідачу як матеріальна допомога для підготовки до весілля, що суперечить одне одному.

Жодних доказів на підтвердження того, що відповідач була нареченою позивача і вони готувались до весілля позивач не надав.

Згідно зі ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 14.01.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що така до задоволення не підлягає, з огляду на наступне.

Згідно з умовами Договору дарування від 14.01.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В., ОСОБА_2 передала своїй матері ОСОБА_3 у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.07.2021, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно зі ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст.215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц.

Загальними вимогами чинності правочину є такі вимоги: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15 (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16 (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Таким чином, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч.2,3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України) є недійсними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Доводи апелянта на фіктивність договору дарування з метою запобігання можливого звернення стягнення на належне їй майно, не заслуговують на увагу, оскільки жодного судового рішення чи іншого зобов`язального документа про стягнення з ОСОБА_2 боргу на момент укладення договору дарування не існувало.

Дії відповідача ОСОБА_2 були спрямовані на реалізацію свого майнового права, обидва відповідачі не мають жодних зобов`язань перед позивачем.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в справі № 6-951цс16 від 24 травня 2017 року, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відтак, заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Зокрема позивач повинен довести, що оспорюваним договором безпосередньо порушені права і законні інтереси заінтересованої особи; у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Враховуючи наведене вище, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується із виснуванням суду першої інстанції, що позивач не довів обставин, необхідних для визнання оспорюваного договору фіктивним, а саме таким, що укладений без мети настання реальних наслідків, як не довів і порушення своїх прав та законних інтересів укладенням оспорюваного договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу громадянина Франції ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гришко Іван Іванович залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2023 року .

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.