Березівський районний суд Одеської області
21.11.2023
Справа № 494/1585/23
Провадження № 2/494/482/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2023 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді Панчишина А.Ю.

секретаря судового засідання Твердун Т.В.

розглянувши у судовому засіданні в місті Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Березівської окружної прокуратури Одеської області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог Управління Державної казначейської служби України у Березівському районі Одеської області, слідчого відділу Березівського РВП ГУНП в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Держави Україна в особі Березівської окружної прокуратури Одеської області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог Управління державної казначейської служби України у Березівському районі Одеської області, слідчого відділу Березівського РВП ГУНП в Одеській області про відшкодування 12262,60 грн. матеріальної та 1000000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 20,12.2022р. близько о 15.00 годин знаходячись в с. Курісове, Березівського району, Одеської області був збитий автомобілем «Москвич» під керуванням ОСОБА_2 , що на той момент знаходився в стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження. Відповідно висновку експертизи ним отримано тілесні ушкодження середньої тяжкості.

З цього приводу СВ Березівського РВ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000109 від 17.02.2023р. за ознаками ч. 1 ст. 186 КК України у якому ОСОБА_1 було визнано потерпілим.

Позивач стверджує, що досудове розслідування не завершене, винні особи не встановлені та не притягнуті до відповідальності. Держава Україна не забезпечила належного та ефективного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб, через що він не має можливості стягнути спричинену йому майнову та моральну шкоду з винних осіб, тому вимушений звернутися до суду з цим позовом.

Також ОСОБА_1 зазначає, що внаслідок отриманих травм на сьогодні не може повноцінно пересуватись оскільки все болить, кожний рух приносить не стерпну біль. Роздроблено коліно. Подія сталась 20.12.2022р., а кримінальне провадження відкрито лише 17.02.2023р. Таким чином поведінка правоохоронних органів свідчить про не ефективне розслідування. Кожний потерпілий від кримінального правопорушення очікує від правоохоронних органів в особі поліції і прокуратури швидкого та ефективного розслідування. Держава в даному випадку не забезпечила реалізації очікувань потерпілого. Позивач в результаті отриманих тілесних ушкоджень поніс фізичні страждання, повинен був тривалий час лікуватись поміняв звичний спосіб життя та досі у нього постійно болить травмована нога.

Враховуючи наведене, просить задовольнити позовні вимоги.

У поясненнях на позовну заяву Управління Державної казначейської служби України в Березівському районі Одеської області зазначило наступне. Державна казначейська служба України та Управління Державної казначейської служби України у Березівському районі Одеської області є окремими юридичними особами, які самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, та не можуть відповідати за дії один одного. Положеннями статті 43 Бюджетного кодексу України визначено, що Казначейство та його територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлюють державу.Звернуто увагу суду на те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин (частина 2 статті 2 ЦК України). Таким чином держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган діями якого завдану шкоду.Слідчий відділ Березівського РВП ГУ НП в Одеській області - це орган, діями/бездіяльністю якого на думку позивача, завдано йому моральної шкоди та є належним відповідачем по справі. Залучення або ж незалучення Казначейства чи його територіальних органів не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи його територіальний орган. Таку правово позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 року по справі №641/8857/17. Крім того те, що на органи Казначейства покладено повноваження щодо безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду не свідчить, що такі органи мають бути відповідачами по кожній судовій справі де однією з вимог є стягнення коштів з Державного бюджету України.

Окрім того, третя особа зазначає, що необхідною умовою для застосування частини 2 статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, а так само постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, якими встановлено те, що певна особа є винною у вчиненні кримінального правопорушення, або, і це є найголовнішим, встановлено самий факт вчинення стосовно потерпілої певного кримінального правопорушення». За відсутності встановленого факту кримінального правопорушення встановити всі умови застосування частини 2 статті 1177 ЦК України неможливо, а тому право на позов відповідно до цієї правової норми не виникає. Фізична особа, яка вважає себе потерпілою від певного кримінального правопорушення, досудове розслідування стосовно якого триває і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлені, не має права на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на підставі частини 2 статті 1177 ЦК України. За умови встановлення факту вчинення відносно такої особи кримінального правопорушенняподання позову про відшкодування шкоди в цивільному судочинстві на підставі частини 2 статті 1177 ЦК України є ефективним для захисту її прав. Такий правовий висновок викладено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.06.2022 року у справі №757/5950/19-ц . Однак, як вбачається з матеріалів справи №494/1585/23 досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000109, в якому позивач має статус потерпілого, триває, факт кримінального правопорушення не встановлено, а тому в ОСОБА_1 відсутнє право на відшкодування шкоди відповідно до частини 2 статті 1177 ЦК України. Крім того, як вбачається з тексту позовної заяви позивач просить відшкодувати на його користь моральну та матеріальну шкоду завдану йому внаслідок того, що він був збитий автомобілем під керування ОСОБА_2 . Звертаємо увагу суду, що відповідно до частини 1 статті 127 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Таким чином, обов`язковою умовою для застосування частини 2 статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, або постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено те, що певна особа є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, або, і це є найголовнішим, встановлено сам факт вчинення стосовно потерпілої особи певного кримінального правопорушення. У разі неухвалення наведених процесуальних рішень, втілених у певних документах у кримінальному провадженні, встановити всі умови застосування частини 2 статті 1177 ЦК України неможливо, а тому право на позов відповідно до цієї правової норми не виникає.

У фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлений, не виникає право на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на підставі частини другої статті 1177 ЦК України, оскільки підставою для компенсації такої шкоди потерпілій особі державою є насамперед завдання шкоди в результаті вчинення кримінального правопорушення, що має бути встановлено у передбаченому кримінально-процесуальному законом порядку. У разі ненастання таких обставин фізична особа за наявності відповідних підстав має право на позов про відшкодування їй заподіяної шкоди на загальних засадах (згідно зі статтями 1166 і/або 1167 ЦК України), тобто безпосереднім заподіювачем такої шкоди. Такого правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 07.11.2022 у справі № 757/59343/19-ц.

Враховуючи наведене Управління державної казначейської служби України у Березівському районі Одеської області просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

05.10.2023 р. позовна заява прийнята до розгляду , відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

07.11.2023 року підготовче провадження закрито і справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання позивач не з`явився, однак подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовну заяву підтримує повністю, просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник Березівської окружної прокуратури подав заяву до суду про розгляд цивільної справи без його участі. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог, адже у кримінальному провадження №0000109 від 17.02.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.1 ст. 286 КК України, у якому ОСОБА_1 визнано потерпілим, 26.10.2023 року до Комінтернівського районного суду Одеської області скеровано обвинувальний акт, а отже позивач може реалізувати своє право на відшкодування завданої шкоди внаслідок кримінального правопорушення, пред`явивши цивільний позов у кримінальному провадженні.

Представник третьої особи Управління Державної казначейської служби України у Березівському району Одеської області не з`явився був належним чином повідомлений про судовий розгляд. Подав заяву в якій просив врахувати при розгляді справи їх пояснення на позовну заяву.

Представник третьої особи Березівського РВП ГУНП в Одеській області в судове засідання не з`явився був належним чином повідомлений про судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом установлено, що СВ Березівського РВП ГУНП в Одеській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000109 від 17.02.2023 року за ознаками ч.1 ст. 286 КК України. Позивач є потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, що вбачається з листа відповіді Березівського РВП ГУНП в Одеській області від 04.06.2023 року №62/0-140 адресованого ОСОБА_1 .

Обвинувальний акт по кримінальному провадження №0000109 від 17.02.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.1 ст. 286 КК України, у якому ОСОБА_1 визнано потерпілим, 26.10.2023 року скерований до Комінтернівського районного суду Одеської області, що вбачається з супровідного листа №54-3164вих-23 від 16.10.2023 року.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.10.2023 року у справі №504/4746/23 призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні №0000109 від 17.02.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.1 ст. 286 КК України.

У кримінальному провадженні №0000109 від 17.02.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.1 ст. 286 КК України потерпілий реалізував своє право на звернення з позовом до обвинуваченого про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 18706 грн. та моральної шкоди в розмірі 1000000 грн, що вбачається з копію долученої Березівською окружної прокуратури позовної заяви ОСОБА_1 від 07.11.2023 року

Звертаючись до Березівського районного суду з позовом, ОСОБА_1 посилається на ті обставини, що досудове розслідування не завершене, винні особи не встановлені та не притягнуті до відповідальності. Держава Україна не забезпечила належного та ефективного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб, через що він не має можливості стягнути спричинену йому майнову та моральну шкоду з винних осіб, тому вимушений звернутися до суду з цим позовом.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Необхідною умовою для застосування частини 2 статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, а так само постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, якими встановлено те, що певна особа є винною у вчиненні кримінального правопорушення, або, і це є найголовнішим, встановлено самий факт вчинення стосовно потерпілої певного кримінального правопорушення». За відсутності встановленого факту кримінального правопорушення встановити всі умови застосування частини 2 статті 1177 ЦК України неможливо, а тому право на позов відповідно до цієї правової норми не виникає. Фізична особа, яка вважає себе потерпілою від певного кримінального правопорушення, досудове розслідування стосовно якого триває і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлені, не має права на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на підставі частини 2 статті 1177 ЦК України. За умови встановлення факту вчинення відносно такої особи кримінального правопорушенняподання позову про відшкодування шкоди в цивільному судочинстві на підставі частини 2 статті 1177 ЦК України є ефективним для захисту її прав. Такий правовий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.06.2022 у справі №757/59501/19-ц.

У частині першій статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 вказано, що «спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди,завданої органом державної влади,їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу)».

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 зроблено висновок, що: «суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою».

Крім того, оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства.

Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі 686/34047/19 зроблено висновок, що для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зазначені обставини, суд вважає, що протягом судового розгляду окрім копій квитанцій про купівлю ліків, які є нечитабельні, суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, та не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної та матеріальної шкоди, що він оцінив у грошовому виразі в сумах 12262,60 грн. та 1000000 грн. відповідно.

В цьому випадку варто зазначити, що посилання на бездіяльність органу досудового розслідування, що виразилася у тривалому досудовому розслідуванні, не вчиненні слідчих та процесуальних дій для встановлення винної особи, притягнення її до відповідальності є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 , у встановленому порядку вправі реалізувати своє процесуальне право на оскарження процесуальних рішень, що не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування або прокуратури і завдання цим шкоди позивачу.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчих сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і такої жодним чином не обґрунтований.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями службової (посадової) особи органу державної влади.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положеньст.141 ЦПК України та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору суд покладає судові витрати по цій справі на рахунок держави.

Керуючись статтею 23, статтями 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Березівської окружної прокуратури Одеської області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог Управління Державної казначейської служби України у Березівському районі Одеської області, слідчого відділу Березівського РВП ГУНП в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Панчишин А.Ю.