КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: 761/4393/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Шебуєва В.А., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіна І.В.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Горбенко І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - Горбенко Ірини Михайлівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шевченківського районного суду міста Києва Волошина В.О.,

у цивільній справі № 761/4393/20 за позовом ОСОБА_2 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання наймачем квартири, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації за результатами розгляду якої, просив визнати його наймачем квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача внести зміни до договору найму житла квартири АДРЕСА_1 , зазначивши позивача, наймачем цієї квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його хрещена тітка - ОСОБА_3 . В подальшому, син тітки - ОСОБА_4 , запропонував позивачу переїхати до квартири АДРЕСА_1 , в якій він мешкав та був зареєстрований. З 14 січня 2012р. по теперішній час позивач зареєстрований та проживає в цій квартирі, несе витрати з її утримання. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після смерті останнього, в позасудовому порядку позивач неодноразово звертався до відповідача з заявами щодо внесення змін в договір найму житлового приміщення (спірної квартири), у задоволенні яких, позивачу було безпідставно відмовлено, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Шевченківську районну в місті Києві державну адміністрацію внести зміни до договору найму житла квартири АДРЕСА_1 , зазначивши ОСОБА_2 наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - Горбенко І.М. подала апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, просила рішення суду скувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог, відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що ухвалюючи оскаржуване рішення, судом не було взято до уваги, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована та знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Києва. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського фонду здійснюється відповідно до договору найму, що укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем та наймачем. Особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 відкрито згідно ордеру від 28 жовтня 1960 року виданого на ОСОБА_3 родиною з двох осіб (вона та син). ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після чого, наймачем квартири став її син ОСОБА_4 . Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, а відтак, строк дії договору найму спірної квартири закінчився. Згідно даних паспорта НОМЕР_1 , ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі 14 січня 2012 року, після зняття з реєстрації за цією адресою наймача. Однак, судом не з`ясовано та не встановлено правомірності підстав вселення та реєстрації позивача за вказаною адресою. Вказуючи, що відповідно до ст.ст. 103, 104 та 106 ЖК України, договір найму жилого приміщення може бути змінено тальки за згодою наймача, членів його сім`ї в наймодавця, у зв`язку з чим, позивачу було відмовлено у вирішенні питання щодо зміни договору найму на підставі вищевказаних норм.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи встановлено, що 28 жовтня 1960 року Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих, видано ОСОБА_3 , на сім`ю з двох осіб: ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 , ордер № 15121 на квартиру АДРЕСА_1 . На підставі ордеру, відкрито особовий рахунок на ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27 листопада 2001 року.

Згідно довідки Центру комунального сервісу від 28 липня 2016 року та копії паспорта ОСОБА_2 , з 14 січня 2012 року зареєстрованим місцем проживання останнього є: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05 лютого 2015 року.

Зі змісту довідки Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 липня 2015 року, квартира АДРЕСА_1 , станом на 21 липня 2015 року не приватизована.

Листом від 29 вересня 2016 року Шевченківська районна в м. києві державна адміністрації повідомила ОСОБА_2 про те, що розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 вересня 2016 року № 595 «Про зміну договорів найму жилих приміщень» відмовлено ОСОБА_2 у зміні договору найму.

Згідно листа Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 серпня 2021 року, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 14 січня 2012 року по теперішній час.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами 1-2 ст. 61 ЖК України визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з положеннями ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (ч. 1 ст. 106 ЖК України).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

Згідно зі ст. 824 ЦК України на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.

Частиною 2 ст. 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Установивши, що позивач був зареєстрований та вселився до квартири АДРЕСА_1 на законних підставах, після смерті наймача більше десяти років продовжує проживати та користуватися нею добросовісно, сплачуючи відповідні витрати, суд вважав вимоги щодо визнання ОСОБА_2 наймачем зазначеної квартири доведеними і є співрозмірними із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, виходячи з наступного.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї в наймодавця, у зв`язку з чим, позивачу було відмовлено у вирішенні питання щодо зміни договору найму, колегія суддів вважає такими що не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи, оскільки у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України скаржник не надав доказів на спростування обставин щодо правомірності вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 , неправомірності тривалого та постійного проживання у ній із наймачем квартири, що свідчило б про те, що його вселення відбулося без згоди наймача та відсутності підстав вважати, що ОСОБА_2 був членом сім`ї наймача.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі 14 січня 2012 року, після зняття з реєстрації за цією адресою наймача, не підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Наявна у матеріалах справи довідка про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_2 за період з 01 січня 2019 року по 01 березня 2021 року від 25 лютого 2021 року щодо заборгованості за житлово-комунальні послуги надані за адресою: АДРЕСА_1 , не містить підпису особи, якою вона була складена, а відтак, не є належним доказом у справі.

До апеляційної скарги відповідачем долучено довідку про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_2 за період з 01 серпня 2018 року по 01 липня 2023 року від 08 червня 2023 року щодо заборгованості за житлово-комунальні послуги надані за адресою: АДРЕСА_1 , разом з тим, вказаний доказ було подано з порушенням приписів процесуального законодавства, без підтвердження неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача, а тому, керуючись ч. 3 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не враховує його під час перегляду оскаржуваного рішення.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - Горбенко Ірини Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: