Справа № 442/6935/22 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/811/2314/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Суди В.І.;

прокурора Цинайко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 липня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, у якому просив стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 146 2000 грн. за завдану йому моральну шкоду та витрати за надання йому правової допомоги в розмірі 85 000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що у 2011 році ОСОБА_2 (потерпілий у кримінальній справі) заборгував йому 15 000 доларів США. У 2014 році у позивача виникла нагальна потреба у зазначених коштах, оскільки він потребував пластики лівого кульшового суглобу, однак боржник ОСОБА_2 не поспішав з виконанням своїх боргових зобов`язань. А згодом, з метою неповернення боргу позивачу, звернувся до правоохоронних органів із заявою про нібито вимагання у нього коштів, внаслідок чого було порушено кримінальну справу.

15.07.2015 року позивач був затриманий працівниками поліції в рамках розслідування кримінального провадження №00000286 за ч. 3 ст. 189 КК України, а наступного дня у нього вдома, в його автомобілі було проведено обшуки. Також, відносно нього проводились негласні слідчі розшукові дії, прослуховувались його приватні мобільні телефони. 16.07.2015 року ОСОБА_1 , було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України, допитано в якості підозрюваного та в подальшому його дії перекваліфіковано на ч. 3 ст. 189, ч.5 ст.27-ч.2 ст. 194 КК України.

16.07.2015 року судом ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням засобу електронного контролю та виконанням обов`язків включно, який судом за поданням слідчого неодноразово продовжувався.

03.02.2016 року судом ОСОБА_1 , який є інвалідом ІІ групи, застосування засобу електронного контролю було скасовано.

20.04.2016 року запобіжний захід змінено на особисте зобов`язання та виконання обов`язків і такий запобіжний засіб залишався до кінця розгляду судами кримінальної справи, за наслідками розгляду якої Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 09 лютого 2018 року було винесено оправдальний вирок, який Львівським апеляційним судом та Верховним Судом залишено без змін.

Отже, ОСОБА_1 , з моменту порушення відносно нього справи (тобто - з 15.07.2015 року) і до 16.09.2021 року перебував під слідством та судом, що в сукупності складає 74 місяці.

Стверджувалося, що в результаті ОСОБА_1 було завдано непоправної моральної шкоди, яка полягає в безпідставному звинуваченні у скоєнні тяжких злочинів, що призвело до безповоротної втрати авторитету, ділової репутації, психічних страждань, неспроможності займатися будь якими звичними справами, нормально спілкуватися з родичами, друзями та оточенням.

Також стверджувалося, що через неможливість вільно розпоряджатися власним часом та вільно пересуватися ОСОБА_1 втратив лівий кульшовий суглоб, хоча міг його зберегти та відбутися лише пластикою суглобу, але через сплив цінного часу, був змушений перенести операцію з повного видалення суглоба та залишився калікою на все життя. Моральну шкоду за втрату суглоба оцінює у 500 000 грн.

Таким чином, розрахунок спричиненої моральної шкоди складає: 6500 x 2 (двократний мінімальний розмір заробітної плати) х 74 (кількість місяців перебування під слідством та судом) = 962 000 + 500 000 грн (моральна шкода за втрату суглобу) = 1 462 006 грн.

Крім того, під час перебування під судом і слідством ОСОБА_1 був змушений звернутись за юридичною допомогою та, відповідно, понести витрати на правову допомогу у загальному розмірі 85 000 грн. (а.с. 1-8).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 462 000 гривень моральної шкоди, а також 85 000 грн. витрат на правову допомогу (а.с. 98-102).

Дане рішення оскаржив відповідач Львівська обласна прокуратура.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Стверджує, що «позивач у процесі досудового розслідування шляхом самообмови перешкоджав з`ясуванню істини і цим сприяв незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконнному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, отже відповідно до ч.4 ст. 1176 ЦК України, не має прпава на відшкодування шкоди».

Звертає увагу на те, що мінімальний розмір моральної шкоди, передбачений чинним законодавством, не має бути меншим від 495 800 грн., а тому вважає неправомірним стягнення моральної шкоди у фактично подвійному розмірі (962 000 грн.), оскільки у відповідності до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Вважає, що «з долученої позивачем до позовної заяви медичної документації не вбачається, що «втрата суглобу» є наслідком подій, що супроводжувались кримінальним провадженням», а тому вважає, що підстави для відшкодування моральної шкоди за втрату суглоба на користь позивача у розмірі 500 000 грн. відсутні.

Вважає, що «позовна вимога про стягнення витрат на правову допомогу, надану у кримінальному провадженні, не підлягає розгляду у цивільному судочинстві» (а.с. 106-113).

Представник позивача, адвокат Кухар М.В., надіслав на адресу суду клопотання про апеляційний розгляд справи у відсутності позивача та його представника, у якому зазначає, що апеляційну скаргу вони заперечують і просять залишити оскаржуване прокуратурою рішення суду без змін (том 2, а.с. 163-164).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Статтею 56 КонституціїУкраїни передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральноїшкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою, другою статті 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право навідшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбаченихзаконом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягаєвідшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Згідно зі статтею 4 вказаного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральноїшкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою длявідшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частинами другою, третьоюстатті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральноїшкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судами встановлено та стверджується матеріалами справи те, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом 6 років 2 місяці або 74 місяці, а відтак позивач довів його право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв`язку із протиправними діями органів досудового розслідування й прокуратури (винесення судом стосовно позивача оправдального вироку).

Задоволення позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 500 000 грн. моральної шкоди «за втрату суглобу» суд мотивує тим, що «якби не обмеження в вільному пересуванні та вільному плануванні власного часу ( ОСОБА_1 ) міг відбутися лише його пластикою, проте втратив цінний час».

В той же час, судом встановлено та стверджується матеріалами справи те, що позивач хворіє з 1998 року і станом на липень 2015 року (коли він був затриманим за підозрою у вчиненні злочину і проти нього було порушено кримінальну справу) він вже був особою з інвалідністю «другої групи у звязку з захворюванням опорно-рухомого механізму» (як сам про це зазначає ОСОБА_1 , будучи допитаним в якості підозрюваного; а.с. 53-зворот).

В позовній заяві позивач сам зазначає, що в період з 16.07.2015 року по 10.11.2015 року він перебував під цілодобовим домашнім арештом, а з 10.11.2015 року по 20.04.2016 року під домашнім арештом лише у вечірні та нічні години: спочатку з 18.00 години і до 09.00 години ранку, а потім з 20.00 год. і до 08.00 години ранку. А 20.04.2016 року запобіжний захід стосовно нього було замінено на особисте зобов`язання.

Вищенаведене твердження суду про «втрату суглобу» у зв`язку «обмеженням (позивача) в вільному пересуванні та вільному плануванні власного часу» грунтується лише на версії самого позивача і жодними доказами, які можна було б визнати належними та допустимими (як то відповідна експертиза тощо), не обгрунтовується. З урахуванням наведеного колегія судів приходить до висновку про те, що позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між застосованими до нього слідством та судом запобіжними заходами та «втратою суглобу», а тому відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 500 000 грн. моральної шкоди «за втрату суглобу».

Встановивши, що розмір мінімальної заробітної плати на час вирішення справи судом першої інстанції складав 6 700 грн, суд першої інстанції вважав, що зазначений розмір є недостатнім для відновлення порушеного права позивача, взяв до уваги час перебування позивача під слідством та судом і погодився із заявленим позивачем розміром відшкодування моральної шкоди «в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом», а саме у розмірі 962 000 грн.

Колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи позов про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, ОСОБА_1 посилався на те, що йому завдано душевних страждань, оскільки весь час він перебував у пригніченому стані й нервовому потрясінні, було істотно порушено його нормальні життєві зв`язки.

Враховуючи встановлені судами обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування позивача під судом і слідством (6 років 2 місяці), запобіжні західи у вигляді домашнього арешту (9 місяців) та особистого зобов`язання, відсутність відомостей про інші обмежувальні заходи протягом незаконного перебування під слідством та судом, ймовірну глибину душевних страждань позивача, а також засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що мінімальний гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 495 800 грн. (6 700 грн. х 74 місяці) є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.

З огляду на зазначене, оскаржуване рішення суду у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку (зокрема) винесення судом оправдального вироку та наявності втрат немайнового характеру.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу (здійснення захисту) у кримінальному провадженні.

Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Судами встановлено, що 14 липня 2015 року між ОСОБА_1 (як «Клієнтом») та адвокатом Кухар М.В. був укладений Договір про надання правничих послуг адвоката, згідно якого ОСОБА_1 уповноважив згаданого адвоката представляти його інтереси і від його імені в судах усіх інстанцій, у зв`язку з чим наділяє адвоката усіма належними йому процесуальними правами. А у пункті 6 цього договору наведено вартість послуг адвоката та зазначено, що після надання відповідних послуг складається акт прийому-передачі (а.с. 84).

Позивачем також надано Акт приймання наданих послуг від 13 травня 2022 року із зазначенням вартості, виду послуг, часу, витраченого на надання послуги, та їх описом, які були надані як під час досудового розслідування, так і в судах першої та апеляційної інстанцій, на загальну суму 85 000 грн. (а.с. 83).

В свою чергу, Львівська обласна прокуратура не надала своїх розрахунків, які б спростовували розрахунки позивача його витрат на правничу допомогу, так само, як не подала своїх доводів про неспівмірності цих витрат, як це передбачено частиною 6 статті 137 ЦПК України.

Суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам на підтвердження витрат ОСОБА_1 у зв`язку з наданням йому правничої допомоги у кримінальному провадженні (яка надавалася останньому протягом більше 6 років), дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вимоги позивача про відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні у вказаному розмірі, а тому висновки суду першої інстанції у цій частині слід визнати правильними.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 3 і 4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури частково задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 липня 2023 року у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , змінити, визначивши розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 495 800 (чотириста дев`яносто п`ять тисяч вісімсот) гривень, у зв`язку з чим перший абзац резолютивної частини цього рішення суду викласти у наступній редакції:

«Позов задовольнити частково».

В іншій частині рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 20 листопада 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.