ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 травня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/5186/21

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/597/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми), приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Число Світлана Миколаївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

У С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_3 , в якому, уточнивши у подальшому позовні вимоги, просили визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 на ім`я відповідача 09 лютого 2021 року, який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М. та зареєстровано в Спадковому реєстрі за № 67212291.

Мотивуючи заявлені вимоги, позивачі зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх двоюрідний брат, ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина. Відповідно до ст. 1265 ЦК України вони є спадкоємцями п`ятої черги за законом, оскільки на день смерті спадкодавець у шлюбі не перебував, інших передбачених законом спадкоємців не мав. 01 березня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Алаєвої Т.А. із заявою про прийняття спадщини за законом, але дізнався про наявність заповіту ОСОБА_4 від 09 лютого 2021 року, згідно з яким померлий заповів все належне йому майно ОСОБА_3 .

Указували, що в момент вчинення заповіту їх двоюрідний брат не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки певний час до моменту смерті стан його здоров`я був стабільно важким, і він знаходився у безпорадному стані. Фактичне перебування померлого у хворобливому стані зазначено і в самому заповіті, у зв`язку з чим правочин від імені ОСОБА_4 підписала рідна сестра одного зі свідків, у присутності яких посвідчено заповіт. Позивачі вважають, що волевиявлення заповідача не відповідало його волі, а оспорюваний заповіт, складений на користь невідомої їм особи, порушує їхні права як спадкоємців за законом, у зв`язку з чим правочин належить визнати недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовлено. Стягнуто з позивачів на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вважаючи судове рішення незаконним та посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою недотримання під час посвідчення заповіту Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та вимог ЗУ «Про нотаріат», зважаючи на те, що під час посвідчення заповіту у заповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка підписала заповіт, були відсутні будь-які документи, що посвідчують їх особу, оскільки в заповіті відсутні паспортні дані як заповідача, так і ОСОБА_5 , що дає підстави вважати, що заповіт вчиняла та підписувала інша особа.

Позивачі зазначають, що, беручи до уваги покази допитаних у суді свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , остання була зацікавленою особою в укладанні заповіту саме на користь ОСОБА_3 , оскільки являється його співмешканкою (членом сім`ї), що унеможливлює перебування її в статусі свідка відповідно до ст. 1253 ЦК України.

Зазначають, що 09 лютого 2021 року (в день складання та посвідчення заповіту) після надходження ОСОБА_4 до міської лікарні № 3 останній о 19 год. 55 хв особисто поставив свій підпис в медичній картці стаціонарного хворого, що суперечить змісту оспорюваного заповіту в тій частині, що у зв`язку із хворобою заповідач не міг особисто підписати заповіт, тому за його дорученням та у його присутності текст заповіту підписано ОСОБА_5 .

Вважають, що районний суд необґрунтовано залишив поза увагою наявні в матеріалах справи результати токсикологічного дослідження від 12 лютого 2021 року про виявлення в крові померлого етанолу в концентрації 1,02 г/л, що може свідчити про перебування ОСОБА_4 під час складання заповіту у стані алкогольного сп`яніння. Наведена обставина не знайшла свого відображення і у висновку судово-психіатричного експерта від 06 січня 2022 року, що свідчить про його необ`єктивність. Проведення повторної або комісійної судово-психіатричної експертизи надало б змогу об`єктивно вирішити спір по суті, але суд першої інстанції відмовив у задоволення клопотання представника позивачів про призначення однієї з вищенаведених експертиз.

Вважають безпідставним висновок районного суду про недоведеність матеріалами справи родинних відносин між позивачами та померлим ОСОБА_4 , а відтак відсутність порушення оспорюваним заповітом спадкових прав позивачів. Указують, що до позову додано копії свідоцтв та архівних довідок, які достеменно підтверджують ступінь родинних зв`язків померлого та позивачів. З огляду на це факт родинних зв`язків не потребує встановлення у судовому порядку, оскільки нотаріусом відмовлено у відкритті спадщини з підстав наявності заповіту, складеного на ім`я ОСОБА_3 , а не за відсутності встановлених родинних зв`язків між позивачами та спадкодавцем.

У наданому на апеляційну скаргу відзиві представник відповідача - адвокат Кравченко В.В., вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Обґрунтовуючи відзив, представник відповідача зазначає, що жодних порушень чинного законодавства при посвідченні заповіту допущено не було. У зв`язку з хворобою заповідача за його дорученням та у його присутності заповіт було підписано ОСОБА_5 у присутності свідків, а сам правочин було прочитано уголос померлим до його підписання. Спадкодавець був самотнім та жив один, близьких родичів не мав і товаришував лише з відповідачем. Саме останній придбавав для ОСОБА_4 продукти харчування, необхідні лікарські препарати, а згодом відвіз його до медичного закладу. Поховання ОСОБА_4 також здійснив ОСОБА_3 за власні кошти.

Указує, що позивачі жодної допомоги по догляду за ОСОБА_4 не надавали, взагалі його не відвідували, відповідач їх ніколи не бачив, а спадкодавець завжди казав, що не має родичів. Останні тижні свого життя ОСОБА_4 , хоча і потребував за станом свого здоров`я сторонньої допомоги з боку ОСОБА_3 , проте перебував в ясній свідомості та чітко розумів значення своїх дій і міг ними керувати. Наявність у нього захворювання інфекційного характеру не може апріорі свідчити про те, що померлий не розумів значення своїх дій.

Наголошує на тому, що за результатами проведення посмертної судово-психіатричної експертизи від 06 січня 2022 року, яка призначалась за клопотанням представника позивачів, у ОСОБА_4 на час складання заповіту не виявлено ознак тимчасового розладу психічної діяльності, померлий за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Зауважує на тому, що факт свідомої волі заповідача, чіткого розуміння своїх дій та їх юридичних наслідків підтверджується показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які не є суперечливими та узгоджуються між собою.

Погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність доказів стосовно родинних відносин між позивачами та померлим, у зв`язку з чим позов поданий неналежними позивачами, тобто особами, які в розумінні приписів Книги 6 ЦК України не є спадкоємцями за законом після смерті спадкодавця.

Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представників позивачів та відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції у повній мірі таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивачів про неусвідомлення заповідачем значення своїх дій та неможливість керувати ними в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду. Районний суд зазначив також, що матеріалами справи достеменно не підтверджується факт перебування позивачів та померлого ОСОБА_4 в родинних відносинах, а саме те, що їх матері є рідними сестрами.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні заявлених позовних вимог про визнання заповіту недійсним, але вважає хибними наведені районним судом мотиви для відмови, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що відповідно до копій свідоцтв про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (позивачки ОСОБА_2 ) їхньою матір`ю являється ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) (т. 1 а.с. 18, 19).

Мати позивачів - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть (т. 1 а.с. 30). Згідно з архівною довідкою Державного архіву Чернігівської області від 25 лютого 2021 року в книзі реєстрації актових записів про народження по Грабовській сільській раді Ріпкинського району Чернігівського округу за 1928 рік є актовий запис № 22 від 25 квітня 1928 року про народження. Народилася « ОСОБА_11 », дата народження ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батько - « ОСОБА_12 ». Мати - « ОСОБА_13 ». Місце проживання - с. Грабів Ріпкинського району Чернігівського округу (т. 1 а.с. 31).

Згідно з копією свідоцтва про народження заповідача ОСОБА_4 його матір`ю є ОСОБА_14 ( ОСОБА_15 ) (т. 1 а.с. 174).

З наявної копії свідоцтва про смерть вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_16 ( ОСОБА_15 ), ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а.с. 29).

Відповідно до архівної довідки Державного архіву Чернігівської області від 25 лютого 2021 року в книзі реєстрації актових записів про народження по Грабовській сільській раді Ріпкинського району Чернігівського округу за 1936 рік є актовий запис № 20 від 04 червня 1936 року про народження. Народилася « ОСОБА_17 », дата народження ІНФОРМАЦІЯ_7 . Батько - « ОСОБА_12 ». Мати - « ОСОБА_13 ». Місце проживання - с. Грабів Ріпкинського району Чернігівського округу (т. 1 а.с. 32).

У довідці управління адміністративних послуг ЧМР від 31 травня 2021 року міститься інформація про те, що ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , станом на день своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5 була зареєстрована у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 178).

З копії спадкової справи № 618/2017 вбачається, що 06 листопада 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Першої Чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 матері, ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а.с. 180-181).

09 лютого 2021 року ОСОБА_4 у присутності свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_7 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М., яким заповів все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що належатиме йому на день його смерті і на що матиме за законом право, ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 125). У зв`язку з хворобою заповідача за його дорученням та у його присутності текст заповіту підписано ОСОБА_5 . Заповіт складено та посвідчено вдома за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 127).

З посмертного епікризу № 6001 із медичної картки стаціонарного хворого вбачається, що ОСОБА_4 09 лютого 2021 року був госпіталізований до реанімаційного відділення КЛПЗ «Чернігівська міська лікарня № 3» з основним захворюванням: токсичний гепатит з трансформацією в цироз печінки; супутні захворювання: синдром портальної гіпертензії, гостра печінково-ниркова недостатність, набряк головного мозку, правобічна не госпітальна пневмонія, ГЛСН. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14 год 30 хв (т. 2 а.с. 34-35).

У лікарському свідоцтві про смерть № 271 від 11 лютого 2021 року причиною смерті ОСОБА_4 зазначено: «Правобічна середньо та нижньодольова пневмонія» (т. 1 а.с. 128).

16 лютого 2021 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Число С.М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 163).

За заявою відповідача 16 лютого 2021 року заведено спадкову справу № 4/2021 з внесенням відповідних відомостей до Спадкового реєстру (т. 1 а.с. 168). Свідоцтво про право на спадщину не видано.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Алаєвої Т.А. із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого двоюрідного брата ОСОБА_4 . Цю подану позивачем заяву скеровано приватному нотаріусу Число С.М., зареєстровано останньою 03 березня 2021 року та приєднано до матеріалів спадкової справи № 4/2021, заведеної після смерті ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 188, 189).

З аналогічною заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Алаєвої Т.А. звернулася і відповідачка ОСОБА_2 . Подану заяву скеровано приватному нотаріусу Число С.М., зареєстровано останньою 18 травня 2021 року та приєднано до матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 198, 199).

Згідно з довідкою управління адміністративних послуг ЧМР від 31 травня 2021 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а 22 березня 2021 року знятий з реєстрації (т. 1 а.с. 173).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 01/261 від 06 січня 2022 року у ОСОБА_4 на час складання заповіту від 09 лютого 2021 року виявлялись ознаки органічного розладу особистості інтоксикаційного соматогеннообумовленого ґенезу з астенічним синдромом. У ОСОБА_4 на час складання заповіту від 09 лютого 2021 року не виявлено ознак тимчасового розладу психічної діяльності. ОСОБА_4 за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту від 09 лютого 2021 року (т. 2 а.с. 160-167).

Звернувшись з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту від 09 лютого 2021 року недійсним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначали, що в момент вчинення заповіту їхній двоюрідний брат ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки перебував у хворобливому стані, про що зазначено і в самому заповіті, а оспорюваним правочином порушуються їх права як спадкоємців за законом.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Згідно зі ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч. 1 ст. 1258 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним зроблено із взаємовиключних мотивів.

У справі встановлено, що заповітом від 09 лютого 2021 року ОСОБА_4 визначив своїм спадкоємцем ОСОБА_3 - відповідача у справі. У цьому заповіті, посвідченому приватним нотаріусом Число С.М., зазначено, що заповіт складений в присутності свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_7 . На прохання заповідача заповіт складено о 17 год і записано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів і підписано в двох примірниках. У зв`язку з хворобою заповідача за його дорученням та у його присутності текст заповіту підписано ОСОБА_5 , яка не є спадкоємцем за заповітом, членом сім`ї та близьким родичем спадкоємця за заповітом. Заповіт повністю прочитаний уголос заповідачем до його підписання у присутності запрошених ним свідків. Особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено. У зв`язку з хворобою заповідача заповіт складено та посвідчено вдома за адресою: АДРЕСА_2 .

Оскаржуючи заповіт від 09 лютого 2021 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наполягали на тому, що в силу свого фізичного стану здоров`я їх двоюрідний брат ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що викликає явний сумнів відносно того, що його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі.

На підтвердження того, що померлий ОСОБА_4 є їхнім двоюрідним братом, а їхні матері - рідними сестрами, позивачі надали документи, з яких вбачається наступне.

Матір`ю позивачів являється ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За архівними відомостями саме цього дня в с. Грабів Ріпкинського району народилась ОСОБА_16 ( ОСОБА_10 ).

За архівними відомостями у книзі реєстрації актових записів про народження по Грабовській сільській раді Ріпкинського району Чернігівського округу за 1936 рік є актовий запис від 04 червня 1936 року про народження. Народилася « ОСОБА_17 », дата народження ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Отже, з актового запису про народження ОСОБА_17 вбачається, що датою її народження є ІНФОРМАЦІЯ_7 . Як свідчать матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_16 (т. 1 а.с. 181-182), остання народилась ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Матір`ю заповідача ОСОБА_4 записано ОСОБА_14 ( ОСОБА_19 ), що підтверджується копією свідоцтва про народження. У матеріалах цієї цивільної справи відсутні документи на підтвердження зміни прізвища з « ОСОБА_20 » на « ОСОБА_21 ». ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , була зареєстрована у АДРЕСА_1 .

У заяві про прийняття спадщини ОСОБА_4 указав, що має намір прийняти спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 матері - ОСОБА_16 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 . Разом з тим, документи, що підтверджують родинний зв`язок між ОСОБА_4 та ОСОБА_16 з огляду на свідоцтво про його народження, також відсутні.

Зважаючи на наявні розбіжності у прізвищі матері заповідача ОСОБА_4 ( ОСОБА_21 та ОСОБА_20 ), даті її народження ( ІНФОРМАЦІЯ_7 та ІНФОРМАЦІЯ_7 ), колегія суддів приходить до висновку про відсутність у матеріалах справи доказів стосовно родинних відносин між позивачами та померлим.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Верховний Суд у своїй постанові від 25 жовтня 2022 року у справі № 607/14378/21 зазначив, що суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

У даній справі суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним, констатувавши, що матеріалами справи достеменно не підтверджуються родинні відносини між позивачами та ОСОБА_4 , розглянув справу по суті, надавши оцінку показам свідків та висновку судової експертизи, проаналізувавши норми закону щодо визнання правочину недійсним та прийшов до висновку, що докази, які б однозначно і безальтернативно вказували на наявність передбачених законом підстав визнання правочину недійсним у матеріалах справи відсутні. Тобто районний суд, відмовляючи у задоволення позову, дійшов взаємовиключних висновків про передчасність тверджень про порушення оспорюваним заповітом прав позивачів на спадкове майно без встановлення факту родинних відносин та відсутність у матеріалах справи доказів, які б вказували на наявність підстав для визнання правочину недійсним.

Установивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивачів, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачами способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17).

Виходячи з викладеного, апеляційний суд не аналізує доводи апеляційної скарги на предмет порушення процедури посвідчення оспорюваного заповіту і його нікчемності, вважаючи, що позивачі не довели в належний спосіб родинні відносини між ними і померлим ОСОБА_4 , тобто порушення їх спадкових прав наявністю освоюваного заповіту.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що нотаріусом відмовлено позивачам у відкритті спадщини з підстав наявності заповіту, складеного на ім`я ОСОБА_3 , а не за відсутності встановлених родинних зв`язків між позивачами та спадкодавцем. Як свідчать матеріали спадкової справи, нотаріусом лише прийнято заяви від усіх осіб, які вважають, що мають право на спадкування після ОСОБА_4 . Ні свідоцтва про право на спадщину, ні постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії не видавались, отже подані спадкоємцями документи на предмет їх належності нотаріусом не аналізувались.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним, проте, помилився щодо мотивів такого рішення.

Ураховуючи зазначене, апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України належить змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним, виклавши мотиви рішення суду першої інстанції у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Вирішуючи заявлене у відзиві клопотання представника відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 400 грн, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з приписами ч.ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представництво інтересів відповідача ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції адвокат Кравченко В.В. здійснював на підставі договору про надання правової допомоги від 25 червня 2021 року (т. 1 а.с. 122) та ордеру серії СВ № 1048319 від 22 березня 2023 року (т. 3 а.с. 88).

За умовами укладеного між адвокатом Кравченком В.В. та ОСОБА_3 договору про надання правової допомоги адвокат зобов`язувався надавати правову допомогу та захищати інтереси клієнта з приводу представництва його інтересів, у тому числі, в судових органах усіх рівнів та інстанцій (п. 1.1 договору). Клієнт зобов`язаний сплатити адвокату гонорар в розмірі та строки, обумовлені сторонами. Покриття фактичних витрат повинно бути сплачено згідно домовленості сторін (п. 4.1, 4.2 договору).

Згідно з актом-розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу від 22 березня 2023 року адвокат Кравченко В.В. і ОСОБА_3 погодили, що за договором про надання правової допомоги адвокатом надана правову допомогу в такому обсязі: консультація відповідача з приводу можливості подання відзиву на апеляційну скаргу - 1 год на суму 800 грн; виготовлення правової позиції щодо можливості заявлення відзиву на апеляційну скаргу - 2 год на суму 1 600 грн; складання, виготовлення та подача відзиву на апеляційну скаргу - 3 год на суму 2 400 грн; забезпечення представництва інтересів відповідача у Чернігівському апеляційному суду - 2 год на суму 1 600 грн; а загалом у розмірі 6 400 грн (т. 3 а.с. 90-91).

22 березня 2023 року адвокатом Кравченком В.В. було отримано від ОСОБА_3 6 400 грн за договором про надання правової допомоги та актом-розрахунком від 22 березня 2023 року, про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордеру від 22 березня 2023 року (т. 3 а.с. 89).

Під час апеляційного розгляду стороною позивачів клопотання про необґрунтованість заявленого розміру витрат на правничу допомогу та його зменшення не заявлялось.

Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги наявність документально підтверджених витрат ОСОБА_3 на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, участь адвоката у судовому засіданні під час апеляційного розгляду, співмірність наданих ним послуг зі складністю справи, колегія суддів вважає можливим задовольнити у повному обсязі заявлене клопотання про відшкодування понесених відповідачем у суді апеляційної інстанції витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частин рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 3 200 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 3 200 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 травня 2023 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко