ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 688/4167/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Козачук С.В.
Провадження № 22-ц/817/900/23 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участі секретаря Дідух М.Є.

та представника ОСОБА_1 - адвоката

Сташук М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 688/4167/16-ц за апеляційними скаргами Міністерства оборони України та Концерну Віськторгсервіс на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року, ухваленого суддею Козачуком С.В., повний текст якого складено 11 березня 2020 року, у справі за позовом заступника військового прокурора Рівенського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну Військторгсервіс до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Шепетівської міської ради про витребування майна та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

у грудні 2016 року заступник військового прокурора Рівенського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, уповноваженим органом якого є Концерн Військторгсервіс звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Шепетівської міської ради, у якому після уточнення позовних вимог просив:

витребувати 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 , з володіння ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України;

витребувати 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 , з володіння ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України;

зобов`язати державного реєстратора Виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

зобов`язати державного реєстратора Виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

зобов`язати державного реєстратора Виконавчого комітету Шепетівської міської ради зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності Міністерства оборони України та право господарського відання Концерну на нежитлове приміщення (кафе), розташоване по вул. Старокостянтинівське шосе, 23, в м. Шепетівці, Хмельницької області.

В обґрунтування позову посилається на те, що 27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведено аукціон з продажу належної Концерну будівлі площею 321,4 кв.м, розташованої по АДРЕСА_1 . За наслідками торгів переможцем визнано ОСОБА_2 з ціновою пропозицією 148511 грн 88 коп.

10 листопада 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого Концерн продав, а ОСОБА_2 купив нежитлову будівлю (кафе) за вказаною адресою, а 16 грудня 2009 року Шепетівське бюро технічної інвентаризації зареєструвало право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17листопада 2014 року, яке набрало законної сили 04 серпня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 10 листопада 2009 року, укладений між Концерном Військторгсервіс і ОСОБА_2 .

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 червня 2014 року задоволено позов ОСОБА_4 та стягнено на його користь з ОСОБА_2 150000 грн. за договором позики. На стадії виконання вказаного рішення ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року затверджено мирову угоду, згідно якої ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу передав у власність ОСОБА_1 1/2 частки спірної нежитлової будівлі (кафе).

Оскільки рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року, встановлено, що спірне майно, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, а саме нежитлова будівля (кафе) вибула з володіння власника, зокрема держави поза її волею, прокурор вказав, що остання як власник спірного майна має право витребувати його від ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , які безпідставно володіють цим майном, а державну реєстрацію їх права власності скасувати.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року у задоволенні позову заступника військового прокурора Рівенського гарнізону в інтересах держави Міністерства оборони України в особі концерну Військторгсервіс до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , виконавчого комітету Шепетівської міської ради, про витребування майна, зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційні скарги Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» залишено без задоволення, а рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року касаційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс» скасовано, а позов у цій частині залишено без розгляду.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_1 скасовано та передано справу у цій частині позовних вимог на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_1 залишено без змін.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_2 , зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_2 ; зобов`язання зареєструвати право власності на нежитлове приміщення (кафе), скасовано.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до виконавчого комітету Шепетівської міської ради змінено, викладено їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року та постанова Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у скасованих частинах втратили законну силу.

Із урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного суду від 02 серпня 2023 року, рішення Шепетівського міськрайонного суду від 02 березня 2020 року переглядається лише в частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівенського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі Концерн Військторгсервіс просить скасувати рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 2 березня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т. 3 а.с. 154-158).

Заявник зазначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів, а тому строк позовної давності не є пропущеним.

Концерн Військторгсервіс указує, що судом першої інстанції не враховано того, що прокуратура звернулася з позовом про витребування майна в 2016 році після того, як рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 17.11.2014 року, яке набрало законної сили 04.08.2015 року, було визнано недійсними договір купівлі продажу нежитлового приміщення, нежитлової будівлі (кафе) по АДРЕСА_1 та укладений 10.11.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Таким чином, після визнання договору купівлі-продажу недійсним, фактично в 2015 році, в 2016 році військова прокуратура звернулася в межах трирічного строку позовної давності про витребування державного майна з чужого незаконного володіння, що не свідчить про порушення строків позовної давності.

Концерн Військторгсервіс зазначає, що до тих самих висновків про відсутність процесуальних порушень в військової прокуратури прийшли суди і в інших аналогічних справах про визнання договорів недійсними та витребування державного нерухомого майна з чужого незаконного володіння, яке було незаконно відчужене (без згоди Міністерства оборони України) посадовими особами Концерну «Військторгсервіс» .

Зокрема, дані факти підтверджуються рішенням Апеляційного Львівської області від 24 грудня 2014 року, ухвалою Вищого спеціалізованого з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23 січня 2015 року у справі № 6-2380ск15, постановою Вищого господарського суду України у справі № 7/46/2012/5003 від 3 червня 2013 року, постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №6-101 цс-15 за позовом прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Концерну Військторгсервіс, Постановою Верховного Суду по справі №460/3388/13, Постановою Верховного Суду по справі №688/4167/16-ц.

Що стосується неправильно обраного способу захисту права прокуратури на витребування державного майна, Концерн «Військторгсервіс» вважає, що судом першої інстанції також не було враховано, що прокурором абсолютно правомірно витребовується державне нерухоме майно як від ОСОБА_6 , так і від ОСОБА_1 , так як в реєстрі про право власності на майно зареєстроване право власності на 1/2 державного нерухомого майна будівлі кафе за адресою: АДРЕСА_1 як за ОСОБА_1 , так і за ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати рішення Шепетівського міськрайонного суду від 02 березня 2020 року в частині відмови у витребуванні майна та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та витребувати у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України в особі Концерну по 1/2 частки будівлі кафе у кожного, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. (т. 3 а.с. 178-184).

Міністерство оборони України указує, що частково погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність права на витребування у ОСОБА_1 1/2 частини спірного майна, відсутності необхідності окремо вчиняти реєстраційні дії, однак апелянт не погоджується із мотивами застосування строку позовної давності та відмовою у задоволенні позову з підстав пропуску цього строку.

Щодо поважності причин пропущеного строку позовної давності Міністерство оборони України зазначає, що у березні 2013 року прокурором в інтересах МОУ було пред`явлено позов до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного майна. У цій справі (№ 688/1778/ 13-ц) судами всіх інстанцій визнано поважними причини пропуску строку позовної давності для захисту прав МОУ, оскільки йому не було відомо про вчинення оспорюваного правочину та відповідно про порушення своїх прав. Про таке порушення стало відомо після проведеної прокурором перевірки та відкриття кримінального провадження за фактом зловживання службовим становищем відповідними особами. Суди зазначили, що порушене право МОУ підлягає судовому захисту.

Міністерство оборони України вказує, що під час розгляду даного спору в суді апеляційної інстанції позивач, достовірно обізнаний зі змістом рішення суду першої інстанції (оскільки ним подана апеляційна скарга), та всупереч ухвалі про забезпечення позову, вчинив дії щодо відчуження 1/2 майна ОСОБА_1 - мирова угода від 23.02.2015.

До цього часу ні у МОУ, ні в інших учасників не було об`єктивної можливості звернутись за захистом своїх прав саме до цієї особи і саме з віндикаційним позовом.

Окрім цього, зазначені обставини не були відомі під час розгляду справи № 688/1778/13-ц, про такі дії відповідач не повідомляв ні суд, ні інших учасників.

За наведених відомих прокурору і МОУ обставин, вбачалось, що право на будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , було порушено внаслідок укладення договору від 10.11.2009 року, а судовий захист у такому випадку був можливий виключно шляхом визнання правочину недійсним, що й було реалізовано шляхом подання позову у березні 2013 року.

Тобто сторона позивача звернулась до суду з єдиноможливими на той час позовними вимогами, за якими й було визнано поважними причини пропущення строку позовної давності.

В той же час правові підстави для подання позову про витребування майна виникли лише після подальшого відчуження майна; мирова угода від 23.02.2015 року, ухвала Ізяславського районного суду від 25.02.2015. Тому, навіть припускаючи про можливість негайно довідатись про порушення своїх прав, звернення до суду саме з віндикаційниі позовом в грудні 2016 року здійснено з дотриманням строку позовної давності.

Міністерство оборони України зазначає на помилкове розуміння судом першої інстанції висновків Верховного суду, зокрема, у справі № 914/3224/16.

Так, відповідно до висновку в указаній постанові, вбачається, що:

- питання строку позовної давності обумовлюється часом виникнення права на пред`явлення конкретного виду позову (віндикаційного), - пред`явлення такого позову до конкретного (і першого) порушника, - можлива заміна відповідача і відповідно переривання позовної давності.

Щодо обставин даної справи, то первинно у 2013 році не міг бути поданий віндикаційний позов, оскільки між концерном "Військторгверсвіс" і ОСОБА_7 існували договірні правовідносини, він не міг вважатись порушником в розумінні ст. ст. 387, 388 ЦК України. В даному спорі було визнано поважними причини пропуску строку, а підстави для пред`явлення віндикаційного позову виникли лише у 2015 році. Зазначене розмежування підстав та предмету позову відображене у постанові Верховного суду від 18.09.2019 року у справі № 688/4167/ 16-ц.

Міністерство оборони України зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору не враховано висновків, висвітлених у постанові Верховного Суду України від 20.08.2013 справі № 3-18гс13, у постанові Великої Палати Верховного суду від 22.05.2018 року у справі № 469/1203/15-ц, із урахуванням яких, звернення до суду в 2013 році відбулося з дотриманням строків позовної давності, а зміни у 2015 році щодо відчуження частини майна не залежали від волі позивача.

В червні 2020 року Концерн Військторгсервіс подало відзив на апеляційну скаргу Міністерства оборони України, указуючи, що підтримує вимоги даної скарги у повному обсязі, тому просить її задовольнити (т. 3 а.с. 219-222).

У відзиві Концерн Військторгсервіс зазначає, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що прокуратура звернулася з позовом про витребування майна в 2016 році після того, як рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 17.11.2014 року, яке набрало законної сили 04.08.2015 року, було визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, нежитлової будівлі (кафе) по АДРЕСА_1 та укладений 10.11.2009 року між Концерном "Військторгсервіс" та ОСОБА_7 . При цьому, в рамках даної справи суд також не знайшов жодних порушень процесуальних норм, а саме строків звернення до суду з боку військової прокуратури.

Таким чином, після визнання договору купівлі-продажу недійсним, фактично в 2015 році, в 2016 році військова прокуратура звернулась в межах трирічного строку позовної давності про витребування державного майна з чужого незаконного володіння, що абсолютно не свідчить про порушення з боку прокуратури строків позовної давності.

Що стосується неправильно обраного способу захисту права прокуратури на витребування державного майна, Концерн "Військторгсервіс" вважає, що судом першої інстанції також не було враховано, що прокурором абсолютно правомірно витребовується державне нерухоме майно як від ОСОБА_6 так і ОСОБА_1 , так як в реєстрі про право власності на майно зареєстроване право власності на 1/2 державного нерухомого майна будівлі кафе за адресою АДРЕСА_1 як за ОСОБА_1 , так і за ОСОБА_2 .

В червні 2020 року адвокат Сташук М.О. подала відзив на апеляційну скаргу Міністерства оборони України, указуючи на безпідставність доводів, які у ній викладено, тому просила залишити без змін рішення Шепетівського міськрайонного суду від 02 березня 2020 року (т. 4 а.с. 1-6).

Зазначила, що суд дійшов вірного висновку про те, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушеного права позивача в частині вимог до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Твердження представника концерну «Військторгсервіс» відносно того, що строк позовної давності не пропущений, так як прокуратура набула підстави для звернення до суду з даним позовом з моменту вступу в законну силу рішення суду про визнання правочину недійсним, тобто з 14.08.2015 року, на думку представника відповідача були судом ретельно досліджені, однак суд їх відхилив як неналежні і такі, що спростовуються фактичними обставинами справи, наявними доказами.

Також твердження МОУ щодо строків давності, на думку адвоката Сташук М.О., суперечать нормам матеріального права та правовим висновкам Верховного Суду, викладених Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 19.11.2019 року у справі № 911/3677/17, Постанові від 19.11.2019 року у справі № 911/3680/19, Постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, Постанові від 21.11.2019 року у справі № 918/820/2018.

Представник ОСОБА_1 зазначає, що суд вірно відхилив посилання МОУ відносно преюдиції щодо поважності пропуску строків позовної давності, оскільки у рішенні Шепетівського міськрайсуду від 17.11.2014 року у справі №688/1778/1З-ц встановлювалась поважність пропуску строку позовної давності відносно позовних вимог щодо визнання недійсними договору купівлі продажу, а не витребування майна.

Вказує на безпідставність тверджень апелянта щодо незастосування практики Верховного Суду, висвітленої у постановах від 22.05.2018 року справа № 469/1203/15-ц, від 30.03.2020 року у справі № 826/10808/18, оскільки правовідносини та обставини в указаних справах і даною справою є різними.

Представник відповідача також просила суд апеляційної інстанції звернути увагу на висновок, висвітлений у Постанові Верховного суду від 13.11.2019 року у справі № 645/4220/16-ц.

Крім того, адвокат Сташук М.О. зазначає, що ОСОБА_2 , купуючи майно у держави, яка відповідно до ст. 3 Конституції України повинна відповідати за свою діяльність та змістом і спрямованістю діяльності якої є права і свободи людини та її гарантії, станом на час укладення угоди купівлі продажу, не знав і не міг знати про обставини, які призвели до недійсної угоди, а отже є добросовісним набувачем майна, таким і являється ОСОБА_1 , так як указані особи мали законні очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ними капіталовкладень. Однак, держава у якої було придбано спірне майно за відплатним договором відповідачами і здійснено реконструкцію, з капіталовкладеннями як стверджує відповідач понад 2000000 грн звернулась до суду із позовом, яким фактично просить позбавити його цього права без будь якої компенсації.

У судовому засіданні представник Міністерства оборони України апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній та просив її задовольнити, постановивши нове судове рішення в оскаржуваній частині, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Сташук М.О. апеляційної скарги не визнала, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, тому просила відмовити у її задоволенні, залишивши без змін оскаржуване судове рішення. Відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційної інстанції, яке відбулося 17.10.2023 апеляційної скарги Міністерства оборони України не визнав, зіславшись на доводи викладені адвокатом Сташук М.О.

Представник Рівненської спеціалізованої прокуратури, представник концерну Військтогрсервісу та представник виконавчого комітету Шепетівської міської ради в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується відповідно рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за № 922, № 703, № 052.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги Міністерства оборони України та Концерну Військторгсервіс підлягають до часткового задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що постановою Верховного Суду від 02 серпня 2023 року постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 вересня 2022 року лише у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_1 скасовано та передано справу у цій частині позовних вимог на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тому колегія суддів переглядає рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року лише в цій частині.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відмовляючи у задоволенні позову про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України суд дійшов висновку, що указана частина спірного приміщення вибула з володіння Міністерства оборони України та з господарського відання концерну Військторгсервіс поза його волею на підставі мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , затвердженої судовим рішенням, тому із урахуванням приписів ст. 388 ЦК України підлягає витребуванню. Однак, застосував строки позовної давності, оскільки сторона позивача повинна була і була достеменно обізнана про порушення свого права з моменту вибуття із власності майна, тобто з 27 серпня 2009 року, в усякому разі не пізніше проведеної військовою прокуратурою перевірки у лютому 2013 року. Відповідно строк позовної давність щодо витребування майна з чужого незаконного володіння сплив, що є підставою щодо відмови у позові за спливом позовної давності.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права.

Як було установлено судом, та вбачається із матеріалів справи, що нежитлове приміщення (кафе) загальною площею 321,4 кв.м., яке розташоване по АДРЕСА_1 , належало державі на праві власності та перебувало в оперативному управлінні Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

Наказом Міністерства оборони України від 5 квітня 2007 року № 135 припинено діяльність Державного підприємства «Управління торгівлі Західного оперативного командування» шляхом його реорганізації, тобто приєднання до Концерну, який є правонаступником усіх майнових прав та обов`язків указаного підприємства.

27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведені публічні торги з продажу будівлі площею 321,4 кв.м., що належить Концерну та розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Переможцем цих торгів став ОСОБА_2 з ціновою пропозицією 148511 грн 88 коп.

10 листопада 2009 року Концерн і ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л.О. (реєстраційний №3686), за умовами якого Концерн продав, а ОСОБА_2 купив за 148511 грн 88 коп. нежитлову будівлю (кафе) загальною площею 321,4 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1 .

16 грудня 2009 року Шепетівське бюро технічної інвентаризації зареєструвало право власності ОСОБА_2 на вказану нежитлову будівлю (кафе).

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 04 серпня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 , який укладений 10 листопада 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року визнано мирову угоду щодо виконання рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150000 грн боргу за договором позики, за умовами якої ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу передав у власність ОСОБА_1 1/2 частки нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 .

02 квітня 2015 року Реєстраційна служба Шепетівського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області зареєструвала право власності ОСОБА_1 на вказану частку нежитлової будівлі (кафе).

Згідно висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 26 березня 2017 року № 013/17 (т. 1 а.с. 184-246): нежитлова одноповерхова будівля (кафе) загальною площею 321,4 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , як об`єкт не існує. На її місці шляхом реконструкції створено новий об`єкт двоповерхову нежитлову будівлю (кафе) із збільшеними геометричними розмірами, площею, поверховістю та інженерним обладнанням. Від нежитлової будівлі (кафе), що існувала станом на 10 листопада 2009 року залишилися несучі зовнішні стіни; на час проведення експертизи по АДРЕСА_1 розташований об`єкт двоповерхова нежитлова будівля (кафе) з двома прибудовами, котельною та підвалом загальною площею 885,6 кв.м; існуючий на час проведення експертизи об`єкт по АДРЕСА_1 , є реконструйованим об`єктом, що існував станом на день укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2009 року.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого не власника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Отже, правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презомується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Із матеріалів справи вбачається, що 10.03.2013 року заступник Рівненського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Концерну Військторгсервіс до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та застосування наслідків недійсності правочину.

17.05.2013 року ухвалою Шепетівського районного суду Хмельницької області від по справі № 688/1778/13-ц відкрито провадження у справі та ухвалою цього ж суду від 17.05.2013 року накладено арешт на нежитлову будівлю (кафе) загальною площею 321,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_2 із забороною його відчуження (т. 1 а.с. 23).

Інформацію про арешт указаного нерухомого майна, було внесено державним реєстратором реєстраційної служби Шепетівського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області 17.05.2013 року на підставі ухвали Шепетівського районного суду Хмельницької області від 17.05.2013 року, що стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1 а.с. 16-18).

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 04 серпня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 , який укладений 10 листопада 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Із змісту указаного судового рішення вбачається, що представник відповідача - ОСОБА_2 адвокат Сташук М.О. була присутня в судовому засіданні 17.11.2014 року у справі № 688/1778/13-ц, висловлювала заперечення щодо поданого прокурором позову.

У 2014 році ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за наслідками якого позов було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 150000 грн. боргу та 1500 грн. понесених позивачем судових витрат (т. 1 а.с. 33)

Як вбачається із змісту ухвали Ізяславського районного суду від 25.02.2015 року про затвердження мирової угоди, Державний виконавець відділу ДВС Ізяславського районного управління юстиції звернувся до суду з поданням про визнання мирової угоди між стягувачем ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_1 , мотивуючи це тим, що на виконанні у відділі ДВС Ізяславського районного управління юстиції перебуває виконавчий лист № 675/996/14-ц, виданий Ізяславським районним судом 08 серпня 2014 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 151500 грн. боргу.

Крім того, із змісту указаного судового рішення видно, що саме сторонами виконавчого провадження - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було ініційовано питання про укладення мирової угоди, згідно умов якої, сторони погоджуються визначити спосіб погашення боргу, як передача у власність майна боржника в рахунок погашення боргу; - передати у власність ОСОБА_1 1/2 частину нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 , загальною площею 321,4 кв.м. в рахунок погашення боргу, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 10 листопада 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 3686, за договірною ціною 151 500 грн.; - сторони вважають зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 щодо повернення коштів у сумі 150000 грн. повністю виконаним належним чином шляхом прийняття ОСОБА_1 у власність майна: 1/2 частин нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 , загальною площею 321,4 кв. м. Розмір боргу та вартість частини будівлі сторони вважають рівнозначною, враховуючи економічну ситуацію в державі та ціни на ринку нерухомості; -на підтвердження виконання ОСОБА_2 передає борговий документ (розписку) ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 в свою чергу передає ОСОБА_1 документи на нежитлове приміщення.

02 квітня 2015 року Реєстраційна служба Шепетівського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області зареєструвала право власності ОСОБА_1 на вказану частку нежитлової будівлі (кафе).

Як було установлено Верховним судом в постанові від 18.09.2019 року при перегляді в касаційному порядку рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29.05.2017 року та ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 19.10.2017 року, що ОСОБА_2 передав у власність частину спірного майна, знаючи про наявність на розгляді у суду апеляційної інстанції спору з цього приводу.

Крім цього, на час затвердження ухвалою Ізяславського районного суду від 25.02.2015 року мирової угоди про передачу у власність ОСОБА_1 1/2 частини нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 , загальною площею 321,4 кв.м. в рахунок погашення боргу, яка належить ОСОБА_2 , як вище зазначалося, що діяв арешт на вказане нерухоме майно, внесений державним реєстратором реєстраційної служби Шепетівського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області 17.05.2013 року на підставі ухвали Шепетівського районного суду Хмельницької області від 17.05.2013 року.

Отже, на момент затвердження мирової угоди, ініційованої ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній мав можливість покладатися на наявні відомості щодо арешту нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 , загальною площею 321,4 кв. м., які були відображені у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) в п. 46 вказано, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».

Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зазначено, що:

«43. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів, які підлягали примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (далі - Закон № 606-XIV) у відповідній редакції.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (частина перша статті 52 Закону № 606-XIV).

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина п`ята зазначеної статті).

Відповідно до частини першої статті 62 Закону № 606-XIV реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем, оскільки він мав можливість знати, що на час затвердження мирової угоди 1/2 частини нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 перебувала під арештом із забороною відчуження майна, про що було відображено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та слід взяти до уваги і характер набуття майна ОСОБА_1 спірної частини майна, зокрема на підставі затвердженої мирової угоди щодо погашення боргу, який співпадає з вартістю спірного майна.

Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Сташук М.О., що спірне майно її довірителем набуто в порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень, оскільки ОСОБА_1 набув 1/2 частини нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 , загальною площею 321,4 кв.м. не внаслідок її примусової реалізації на виконання судового рішення, а за домовленістю з ОСОБА_2 та з дозволу відділу ДВС Ізяславського РУЮ, що указує на можливість витребування від ОСОБА_1 вищевказаного нерухомого майна.

Щодо позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності (див. пункт 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (див. пункт 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи теж заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункт 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) зроблено висновок, що: «на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56 ЦПК України). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».

Як видно із матеріалів справи, що прокурор пред`явив позов до суду 02 грудня 2016 року (згідно відтиску поштового штемпеля на конверті) і просив витребувати нерухоме майно, а саме 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 , з володіння ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України, посилаючись на те, що рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 17 листопада 2014 року, встановлено, що спірне майно, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, вибуло з володіння власника поза його волею, і що останнє як власник спірного майна має право витребувати його від ОСОБА_1 , який безпідставно володіє цим майном.

Як було неодноразово встановлено судами, що 27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведені публічні торги з продажу будівлі площею 321,4 кв.м, що належить Концерну та розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Переможцем цих торгів став ОСОБА_2 з ціновою пропозицією 148 511,88 грн;

10.11.2009 року Концерн і ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л. О. (реєстраційний № 3686), за умовами якого Концерн продав, а ОСОБА_2 купив за 148 511,88 грн нежитлову будівлю (кафе) загальною площею 321,4 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 . 16 грудня 2009 року Шепетівське бюро технічної інвентаризації зареєструвало право власності ОСОБА_2 на вказану нежитлову будівлю (кафе);

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року визнано мирову угоду щодо виконання рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 150 000 грн боргу за договором позики, за умовами якої ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу передав у власність ОСОБА_1 1/2 частки нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 . 02 квітня 2015 року Реєстраційна служба Шепетівського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області зареєструвала право власності ОСОБА_1 на вказану частку нежитлової будівлі (кафе).

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, зокрема у випадку, коли прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Отже, суд першої інстанції не врахував, що право на 1/2 частки нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 виникло на підставі ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року, якої визнано мирову угоду щодо виконання рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 червня 2014 року. 02 квітня 2015 року Реєстраційна служба Шепетівського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області зареєструвала право власності ОСОБА_4 на вказану частку нежитлової будівлі (кафе).

Тому, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що перебіг позовної давності за вимогою про витребування майна від ОСОБА_1 почався внаслідок проведення 27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» публічних торгів з продажу майна та укладення 10 листопада 2009 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відповідного договору купівлі-продажу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позов прокурора, пред`явлений 02 грудня 2016 року, подано в межах строку позовної давності.

Відтак, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України щодо подання позову в межах строку, який визначено ст. 261 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Шепетівського міськрайонного суду від 02 березня 2020 року у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_1 слід скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_1 задовольнити частково. Витребувати від ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України нерухоме майно, а саме 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 .

Крім того, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України 3445 гривень судового збору (1378 грн. судовий збір за подання позовної заяви в частині вимог до ОСОБА_1 , 2067 грн. - за подання апеляційної скарги у відповідній частині).

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Міністерства оборони України та Концерну Військторгсервіс задовольнити частково.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року у частині позовних вимог заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_1 скасувати.

Ухвалити в указаній частині нове судове рішення, яким позовні вимоги заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про витребування 1/2 частки нежитлового приміщення (кафе) від ОСОБА_1 задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України нерухоме майно, а саме 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе), розташованого по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України 3445 гривень сплаченого судового збору за суд першої та апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 20 листопада 2023 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома