Справа № 466/7247/22
Провадження № 2/466/569/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2023 року Шевченківський районний суд м.Львова

у складі : головуючого-судді Білінської Г.Б.

при секретарі Філевич У.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третіх осіб Шевченківського районного відділу у м.Львові

Головного управління Державної Міграційної Служби у Львівській області, ОСОБА_7 про визнання такими, що втратили право на проживання та користування житловим приміщенням,

у с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом ,у якому просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право на проживання та користування житловим приміщенням,а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що вона зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 з 13.02.1992 року, там же постійно проживає. Квартира складається з 4 кімнат, житлова площа - 47,50 кв.м., загальна площа квартири - 66,60 кв.м. В квартирі проживає зі своїм сином ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 та зі своїм дідусем ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 які теж зареєстровані в квартирі. Окрім них в квартирі зареєстровані відповідачі у справі ,які фактично не проживають у ній більше десяти років.

Протягом багатьох років вона самостійно піклується та доглядає свого дідуся ОСОБА_7 , займається його лікуванням, доглядом, сплачує всі рахунки за комунальні послуги, підтримує квартиру належному стані, проводить за власні кошти поточні ремонтні роботи в квартирі. Відповідачі ніколи не допомагали фінансово, не цікавились житлом .Тривалий час комунальні платежі ніким із відповідачів не сплачувались, що призвело до великої заборгованості у сумі 5847.72 грн. за послуги з теплопостачання, надані до 01.10.2002 р., які були стягнуті рішенням Шевченківського районного суду м.Львова. Формальна реєстрація відповідачів у спірній квартирі та їх небажання цікавитись квартирою викликає матеріальні труднощі в оплаті комунальних послуг, тому вимушена звертатись до суду за захистом своїх прав та прав дідуся ОСОБА_7 М

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та дала пояснення, аналогічні змісту позову.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги заперечив та пояснив, що дійсно зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .За згодою всіх осіб ,які зареєстровані у цій квартирі , у тому числі і його, там проживає ОСОБА_1 донька його сестри ОСОБА_6 , з їхнім батьком ОСОБА_7 . У відповідача іншого житла, крім цієї квартири, яка була отримана батьками з розрахунку на сім`ю з чотирма дітьми, немає. Він постійно проживає на орендованих квартирах ,н іколи не втрачав інтересу до спірної квартири, і завжди розглядав її як можливе житло в залежності від того як складуться сімейні обставини. Він часто навідує батька, передає йому кошти для його потреб та для оплати комунальних послуг. Не вважає себе таким, що втратив право на проживання у спірній квартирі. Вважає ,що позов ОСОБА_1 зумовлений бажанням одноособово приватизувати спірну квартиру.

Відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги заперечила та пояснила, що зареєстрована у спірній квартирі, яка була отримана батьками з розрахунку на сім`ю із шести осіб, у тому числі і на неї. Після одруження вона проживала у будинку чоловіка в с.В.Грибовичі, однак її речі знаходились і у батьківській квартирі, яку вона постійно навідувала, опікувалась батьками. Коли батько залишився один, вона теж ним опікувалась, надавала кошти для його потреб. Останні роки важко хворів її чоловік, вона втратила можливість частіше бувати у батька, бо доглядала за чоловіком. Однак , за згодою її брата та сестер, там проживала донька її сестри ОСОБА_6 з сім`єю, яка доглядала за дідусем. Після смерті чоловіка вона успадкувала його частку у будинку в с.В.Грибовичі, однак іншого свого житла ,окрім спірної квартири ,вона не має, і завжди розглядала її як батьківську хату, яка в подальшому буде приватизована всіма дітьми та батьком. Вважає позов безпідставним та таким, що до задоволення не підлягає.

Представник відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 позовні вимоги заперечила, пояснила, що не вбачає підстав для визнання останніх такими, що втратили право користування спірної квартирою, оскільки вони, хоча і тривалий час не проживали в цій квартирі, однак не втрачали інтересу до неї,часто туди навідувались в гості до дідуся ОСОБА_7 .

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилась, направила суду заяву, у якій позовні вимоги визнає та просить справу розглянути у її відсутності.

Представник третьої особи - Шевченківського районного відділу у м.Львові Головного управління Державної Міграційної Служби у Львівській області у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи судом.

Третя особа ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та суду пояснив, що квартира на АДРЕСА_2 була отримана дружиною ОСОБА_9 на сім`ю із шести осіб у 1975 році. Ордер був виданий на дружину, на нього і дітей- ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 . Коли діти виросли і поженились, кожен з них став проживати зі своїми сім`ями окремо. Дружина померла , діти навідувались до нього періодично, донька ОСОБА_13 виїхала за кордон, а з ним залишилась проживати внучка ОСОБА_14 зі своїм неповнолітнім сином. Вона фактично утримує квартиру,

Заслухавши доводи сторін, пояснення свідків , дослідивши надані письмові докази, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі ордеру №63 від 26.02.1975 р. ОСОБА_9 на сім`ю із шести осіб - чоловіка ОСОБА_7 , дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 була виділена квартира на АДРЕСА_3 / на даний час Хвильового 39/48 / ,яка складалась із чотирьох кімнат, кухні та комунальних вигод.

Всі члени сім`ї були зареєстровані у даній квартирі. На момент звернення позивачки до суду у квартирі зареєстровані : ОСОБА_7 , позивачка ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_17 ,2014 року народження, відповідачі ОСОБА_18 та її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_19 , ОСОБА_2 .

На підствердження факту непроживання відповідачів в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 позивачкою подані акти ЛКП « Тополя - 406 » та акти ОСББ « Хвиля 39 » від 27.01.2003 року №312к , 30.11.2015 року № 171 , 20.07.2017 року № 111, 16.10.2020 року, 10.08.2020 року , 18.12.2020 року, 16.10.2020 року, 06.09.2022 року.

Згідно зі статтею 64 ЖК Української PCP члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Статтею 9 ЖК Української PCP передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до статті 71 ЖК Української PCP при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Постановою Верховного Суду у справі № 756/5142/19 від 26 травня 2021 року вказано, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української PCP), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутній понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які -фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем(користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19).

Позивачка на підтвердження своїх вимог покликається лише на акти ЛКП та ОССБ, які формально фіксують факт відсутності відповідачів у спірній квартирі на момент обстеження.

Однак, суд приймає до уваги покликання відповідача ОСОБА_2 про те, що він ніколи не втрачав інтересу до спірної квартири, як до житла своїх батьків і свого , оскільки іншого власного житла не має, там знаходяться меблі та елементи обстановки ,які він придбавав. Він завжди мав намір прийняти участь у приватизації цієї квартири, як член сім`ї своїх батьків, які це житло отримували у тому числі і на нього.

Такі ж покликання відповідачки ОСОБА_3 суд також вважає важливими для справедливого вирішення спору. З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_3 після смерті свого чоловіка успадкувала частку у праві власності на будинок у с.В.Грибовичі з 18.03.2021 р. Іншого житла у м.Львові, окрім спірного, не має , постійно цікавилась квартирою, у якій зареєстрована , навідувалась до батька періодично, оскільки вимушена була доглядати за важко хворим чоловіком , проявляла інтерес до процесу приватизації цієї квартири.

Як ствердили сторони по справі, будучи допитаними в якості свідків , у 2013 році було спільне рішення батька ОСОБА_7 та його дітей приватизувати квартиру. ОСОБА_7 оформив відповідну заяву до органу приватизації . При чому, як це вбачається із самого змісту заяви, яка подана суду в якості доказу, членами сім`ї , на яких мала бути приватизована квартира, він зазначив своїх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Однак, ОСОБА_1 08.11.2013 р. подала заяву начальнику ЛКП «Тополя 406» про те, що вона не дає згоди на приватизацію квартири , через що процес приватизації не відбувся.

Суду не подані належні докази того, що відповідачі дійсно приймали фінансову участь в утриманні квартири. Однак, виходячи зі змісту позицій, висловлених Верховним Судом у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням , причини відсутності відповідачів понад встановлені строки у спірному житлі та наявність їх інтересу до спірного житла, який може проявлятись у різних формах , є суттєвим при вирішенні такого роду спорів.

Наявність такого інтересу до квартири у відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтверджується, зокрема тим, що вони, неодноразово звертались до відповідних компетентних органів місцевої влади для видачі довідок про реєстрацію у спірній квартирі, спільно виготовили технічний паспорт на квартиру в БТІ для подальшого процесу її приватизації , подавали скарги на неправомірні дії колишнього чоловіка позивачки, який без реєстрації проживав у спірній квартирі, тощо .

У постанові Верховного суду України від 18 травня 2022 року у справі №756/8164/19 зазначено, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, хожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь- якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла /рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого королівства»/.

Вирішуючи спір у даній справі, суд виходить в першу чергу із принципу справедливості прийняття рішення. Спірна квартира, яка складалась із чотирьох кімнат, була отримана подружжям ОСОБА_20 з розрахунку на дітей, які проживали з ними на момент отримання житла, мали право на приватизацію цього житла в подальшому і не втрачали інтересу до квартири, як до свого потенційного житла чи майнових прав на частку у цьому житлі .

Діти ОСОБА_3 після одруження вирішили свої житлові проблеми у різний спосіб.

ОСОБА_6 виїхала за кордон ,залишивши проживати у спірній квартирі свою доньку ОСОБА_1 з внуком.

Враховуючи ці обставини, суд вважає, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не можуть вважатись такими, що втратили інтерес до спірного житла , до «правомірного очікування своїх прав» у даному майні ,як це трактує практика ЄСПЛ , тобто участі у його подальшій приватизації разом зі своїм батьком та позивачкою, яка там проживає, а значить не можуть вважатись такими, що втратили право користування житлом .

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 82, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, суд,-

у х в а л и в :

позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову в частині визнання втратившими право користування житловим приміщенням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Суддя Г. Б. Білінська