Справа № 504/2992/20
Провадження № 2/504/363/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2023смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря- Завади Ю.А., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, справу за позовом ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, яким в порядку поділу майна, яке набуто подружжям за час шлюбу, просив суд:

визнати земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», кадастровий номер :02:001:1833, об`єктом спільної сумісної власності набутої за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на одну другу частку земельної ділянки, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», кадастровий номер :02:001:1833.

Визнати, що житловий будинок та господарські будівлі і споруди, які не введені до експлуатації, та які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , - побудовані за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі половини вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт, які використані при будівництві житлового будинку та господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішити питання судових витрат.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.12.2020 року відкрито спрощене провадження у справі.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.12.2020 року вжито заходів забезпечення позову, накладено арешт на спірну земельну ділянку, встановлено заборону вчинення певних дій.

У судовому засіданні 27.01.2022 року судом роз`яснена сторонам, які були присутні в судовому засіданні, необхідність надання доказів для вирішення питання можливості призначення експертизи за заявою позивача.

Зокрема, судом запропоновано подати технічний паспорт на недобудоване нерухоме майно, висновок про стан готовності об`єкту, накладні про придбання будівельних матеріалів, тощо.

Для надання сторонами доказів оголошена перерва до 24.05.2022 року.

У судове засідання 24.05.20222 року сторони не з`явились.

У лютому 2023 року до суду надійшла заява позивача про розгляд справи у його відсутність.

Позивач вважав, що у справі достатньо доказів для ухвалення судового рішення, про що власноруч написав у заяві.

Розгляд справи призначений на 05.05.2023 року.

Від відповідача надійшла заява про відкладення судового засідання 05.05.2023 року про перенесення розгляду справи через обстріли поблизу її місця мешкання, та її вимушеному переїзду за межі держави.

Розгляд справи перенесено на 09.10.2023 року.

Відповідач сповіщалась судом належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, за адресою реєстрації відсутня.

Про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідач не заявляла.

Тому, суд вважає, що вжив всіх заходів для доступу сторін до справедливого суду.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що 10.08.2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

Даний шлюб розірваний рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31.08.2017 року.

Від цього шлюбу народженні діти донька ОСОБА_3 , 2014 р.н., син- ОСОБА_4 2005 р.н.

На підставі договору купівлі- продажу від 24.05.2011 року ОСОБА_2 набула у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», кадастровий номер :02:001:1833.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю., зареєстрований у реєстрі за № 1393.

25.05.2011 року рішенням Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 48 дозволено ОСОБА_2 проведення проектно пошукових робіт та будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на вказаній вище земельній ділянці.

Інших доказів матеріали справи не містять.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України.

Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності майна набутого у шлюбі.

Таким чином, суд дійшов до висновку, оскільки спірна земельна ділянка придбана за час зареєстрованого шлюбу, вона є предметом спільної сумісної власності подружжя, і відповідач не спростував належними та допустимими доказами цю презумпцію.

Таким чином позов в цій частині слід задовольнити.

Разом із тим відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові ВП ВС від 12.04.2023 у справі 511/2303/19 зазначено про те, що відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2015 року справі № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15.

Отже, вимоги про визнання того, що об`єкт незавершеного будівництва (житлового будинку), який знаходиться на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зведений у період проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за їх спільні кошти не можна вважати ефективним способом захисту прав.

Тому в задоволенні цієї частини позову слід відмовити.

Щодо вимог про стягнення половини вартості будівельних матеріалів з відповідачки, суд вважає, що позивач не надав жодного доказу вартості цих матеріалів, не надав жодного доказу наявності недобудованого/побудованого житлового будинку, через що суд позбавлений можливості об`єктивного вирішення спору в цій частині позову.

Тому в задоволенні цієї частини позову слід відмовити.

Судові витрати:

Позивач сплати 3000 грн. судового збору.

Судовий збір підлягає розподілу пропорційно до задоволених вимог позову.

Суд вважає, що з відповідача на користь позивача має бути стягнута сума 840,80 грн.

Решта судового збору відноситься на рахунок позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 258-260, 353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», кадастровий номер :02:001:1833, об`єктом спільної сумісної власності набутої за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на одну другу частку земельної ділянки, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», кадастровий номер :02:001:1833.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір в сумі 840,80 грн.

Решту судового збору віднести на рахунок ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.К. Барвенко