П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року м. Київ

Справа № 369/5183/19

Провадження: № 22-ц/824/305/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Дьякова Дениса Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Волчка А.Я.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Гречаної Руслани Тарасівни про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння,

у с т а н о в и в:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником земельної ділянки площею 1,0369 га, за кадастровим номером :02:007:0226, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлової будівлі, магазину, загальною площею 21,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі укладених 25.12.2007 ніж ним та ОСОБА_4 договорів купівлі-продажу.

З реєстру речових прав йому стало відомо, що право власності на його майно перереєстровано за іншою особою.Вказував, що 29.04.2016 року нібито між ним та ОСОБА_2 було підписано іпотечний договір № 579, предметом якого була вказана земельна ділянка, а 13.05.2016 нібито ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було підписано договір про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого право власності на земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_2 , який, у подальшому, відчужив її ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016.

Відмічав, що не укладав та не підписував іпотечний договір, договір позики та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. За його заявою було внесені відомості про кримінальне правопорушення за фактом заволодіння земельною ділянкою шляхом використання підроблених документів за ч. 4 ст. 358 КК України (кримінальне провадження № 0000254).

Зауважував, що на час укладення оспорюваних правочинів (29.04.2016, 13.05.2016) він перебував за межами України, тому підписати правочини не міг фізично. Окрім того, при укладенні правочинів був використаний недійсний паспорт НОМЕР_1 з фото невідомої людини, який був втрачений ним, та на його заміну 14.09.2015 він отримав новий паспорт серія НОМЕР_2 , який був дійсний до 02.08.2016, та замінений на паспорт серія НОМЕР_3 від 02.08.2016, який дійсний по теперішній час.

За викладених обставин, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними договори:

позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 29.04.2016; іпотеки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 29.04.2016; про задоволення вимог Іпотекодержателя від 13.05.2016 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; купівлі-продажу земельної ділянки від 08.09.2016, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:02:007:0226;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про проведену державну реєстрацію обтяження нерухомого майна у вигляді іпотеки на спірну земельну ділянку;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про проведену державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя за ОСОБА_2 ;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області позов від 20 грудня 2019 року було задоволено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2020 року заочне рішення суду було скасовано, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Дьяков Д.Ю. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року та від 10 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Оксимчук А.О. в інтерсах ОСОБА_3 зазначив про наявні порушення процесуального права при подачі апеляційної скарги представником позивача, зокрема п.п. 5-6 ч.2 ст. 356 ЦПК України, та вважав, що у зв`язку із відсутністю будь-яких доводів на спростування оскаржуваного рішення, відсутні правові підстави для його перегляду.

В червні 2023 року адвокат Дьяков Д.С. в інтересах ОСОБА_1 подав додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких відмітив, що предметом спору є земельна ділянка, яка протиправно вибула із володіння позивача.

Зауважив, що висновок суду про те, що ОСОБА_1 міг прибути в Україну та укласти договори з іншим паспортом є припущенням, яке не підтверджено жодними доказами.

Окрім того, долучений до матеріалів справи висновок експерта є належним доказом на підтвердження того факту, що ОСОБА_1 не укладав спірні договори, а той факт, що дослідження було проведено в межах іншого провадження не спростовує належність отриманого висновку.

Зауважував, що відповідачі не заперечували наявність оскаржуваних договорів, оскільки це документи на підставі яких вони набули право власності на спірне майно, а тому посилання суду на їх відсутність у позивача вважав необґрунтованим.

Відповідно до частини п`ятої статті 174 ЦПК України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне.

Враховуючи, що викладенні адвокатом Дьяковим Д.С. в інтересах ОСОБА_1 пояснення співпадають із позицією позовної заяви та не містять нових підстав позову, колегія суддів вважала за необхідне прийняти їх до уваги.

Колегія суддів відмічає, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.

В судовому засіданні адвокати Дьяков Д.Ю. та Козаченко Т.А. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник адвокат Українець М.П. заперечили проти апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 25 грудня 2007 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1392 придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1,0369 га, за кадастровим номером :02:007:0226, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

25 грудня 2007 року позивач на підставі договору купівлі-продажу нежилої будівлі № 1389 придбав у ОСОБА_4 магазин-адмінбудівлю, зазначену за планом під літерою «А», з дерева, загальною площею 21,4 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці в АДРЕСА_1 .

11 вересня 2009 року право власності на земельну ділянку було зареєстровано за позивачем на підставі державного акту права власності на земельну ділянку серія ЯЖ №479140, що був виданий Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі.

В матеріалах справи наявна копія іпотечного договору від 29.04.2016 за № 579, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 , предметом якого була земельна ділянка площею 1,0369 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:007:0226. Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Русланою Тарасівною та був укладений на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 29.04.2016, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо повернення позики у розмірі 2 534 000 грн.

Згідно копії договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.05.2016 за №592, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було підписано договір про задоволення вимог іпотекодержателя № 592, який був посвідчений приватним нотаріусом Гречаною Русланою Тарасівною. На підставі вказаного договору право власності на земельну ділянку площею 1,0369 га, за кадастровим номером :02:007:0226, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 спірна земельна ділянка була відчужена ОСОБА_2 шляхом укладення договору купівлі-продажу №2717 від 08.09.2016 з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , паспорт громадянина України, серія та номер НОМЕР_5 , виданий 10.11.1995 Семенівським РВ УМВС України в Чернігівській області).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було підтверджено викладених в позовній заяві обставин щодо недійсності спірних договорів та відповідно того, що спірна земельна ділянка вибула з його володіння незаконно.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У відповідності до правової позиції викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року (справа № 145/2047/16-ц), у разі якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто, таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 стверджував, що оспорювані договір іпотеки від 29.04.2016 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.05.2016 року він не підписував, підпис у них вчинено іншою особою.

Вказана обставина підтверджується висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №17-3/1670 від 04 листопада 2019 року, проведеного в рамках кримінального провадження №0000254, згідно з яким вбачається, що підписи від імені ОСОБА_1 виконані не ним, а іншою особою.

Колегія суддів зазначає, що попри те, що експертиза проведена у кримінальному провадженні, вона містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні та підстави для її відхилення відсутні.

Суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги висновок експерта №17-3/1670, який відповідає положенням статті 102 ЦПК України, що позбавило можливості встановити відповідні обставини. Варто зауважити, що суд безпідставно вважав, що експертом досліджувались електрофотокопії документів, а не оригінали, оскільки вказане спростовується змістом висновку експертного дослідження, у відповідності до якого експерту були надані договір іпотеки від 29.04.2016 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.05.2016 року, а не їх копії.

Відповідач, заперечуючи проти висновку експерта, не надав доказів на його спростування, не скористався правом на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи у цій справі, не ставив перед судом питання про виклик у судове засідання експерта, який проводив почеркознавчу експертизу.

Можливість прийняття в якості доказу висновку експерта, підготовленого в рамках кримінального провадження, під час розгляду цивільної справи, підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 лютого 2020 року (справа №461/3675/17).

Окрім того, варто відмітити, що згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, під час реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.05.2016 року, було використано недійсний паспорт ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , який був втрачений ним, що підтверджується відповіддю Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України.

Після втрати паспорту, ОСОБА_1 отримав новий паспорт серії НОМЕР_2 оформлений 14 вересня 2015 року, який в свою чергу, був замінений на паспорт серії НОМЕР_6 , виданий 17 серпня 2016 року. Тобто, встановленим є той факт, щостаном на момент посвідчення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.05.2016 року, ОСОБА_1 втратив паспорт серії НОМЕР_1 та використовував новий.

При цьому, доводи позивача про те, що він перебував за межами України, під час укладення спірних договорів, не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи дійсно не містять належних доказів на підтвердження того факту, що громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 та позивач, ОСОБА_1 , є однієї і тією ж особою.

Отже, суд вважає встановленою обставину, відповідно якої спірні договори іпотеки від 29.04.2016 року та про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.05.2016 року позивач не підписував та, відповідно, істотних умов цих договорів не погоджував.

Зокрема, вказане підтверджується висновком експерта №17-3/1670та тим фактом, що під час реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.05.2016 року, нотаріусу було пред`явлено паспорт ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , який ним був втрачений.

Як вже зазначалось вище, неукладений правочин не може бути визнано недійсним, а такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів іпотеки від 29.04.2016 року та про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.05.2016 року необхідно відмовити, у зв`язку тим, що такі вимоги не відповідають ефективному способу захисту порушеного права .

Надаючи оцінку вимогам позивача про витребування майна, колегія суддів виходить із наступного.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15.

Однією з підстав витребування майна від добросовісного набувача є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у власність, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) вказано, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Встановивши, що ОСОБА_1 не укладався договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.05.2016 року, на підставі якого право власності на спірну земельну ділянку перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , колегія суддів доходить висновку, що земельні ділянки вибули з власності ОСОБА_1 поза його волею, а тому вимога про витребування на користь ОСОБА_1 належної йому земельної ділянки підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Аналогічні за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 та багатьох інших.

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (недоцільними до застосування) та зайвими.

Окрім цього, відповідно до усталеної практики Верховного Суду судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, про що вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19.

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій висновок про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, не є ефективним способом захисту порушеного права власника земельної ділянки, ОСОБА_1 .

Щодо доводів відповідача про невмотивованість апеляційної скарги та відсутність належних доводів на спростування рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне відмітити наступне.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до ч.ч. 4-5 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Враховуючи, що позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в повному обсязі, суд апеляційної інстанції, в даному випадку, не обмежений виключно доводами апеляційної скарги, а тому суд не позбавлений можливості здійснити оцінку обставин та підстав позову заявлених при його подачі.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи апеляційний суд встановив, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею, жодних правочинів щодо розпорядження належним йому нерухомим майном позивач не вчиняв, позовні вимоги про витребування спірного майна з володіння ОСОБА_3 є обґрунтованими.

Такий висновок ураховує інтереси позивача, як власника спірного нерухомого майна та баланс з правами й інтересами добросовісного набувача, оскільки за обставин, коли ОСОБА_1 втратив майно внаслідок неукладених ним правочинів, права та інтереси позивача переважають інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно лише за умови, що згідно зі статтею 388 ЦК України воно не може бути витребуване у нього.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 335/10446/18.

Колегія суддів відмічає, що добросовісний набувач не позбавлений можливості відновити свої права у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного нерухомого майна на підставі статті 661 ЦК України.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15, а також постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 335/10446/18.

Отже, витребування спірного нерухомого майна в ОСОБА_3 не порушуватиме принцип пропорційності.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, а відтак апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із тим, що позовні вимоги задоволено частково, судовий збір у відповідності до розміру задоволених майнових вимог в розмірі 24 012 грн 50 коп, сплачений під час подачі позову та апеляційної скарги, повинен бути стягнений із відповідачів, по 12 006 грн 25 коп з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Дьякова Дениса Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Гречаної Руслани Тарасівни про визнання правочинів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 ) земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:02:007:0226, цільове призначення для розміщення торговельного центру.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 24 012 грн 50 коп, тобто, по 12 006 (дванадцять тисяч шість) грн 25 коп з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова