УХВАЛА

17листопада 2023 року

м. Київ

справа № 127/15608/22

провадження № 61-14324ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_3 , на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 07 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Кредитної спілки «Альянс Україна», треті особи: ОСОБА_4 , Тиврівський відділ Державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-Західного Міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький), про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

05 жовтня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема для подання до Верховного Суду підписаної касаційної скарги у новій редакції, у якій зазначити підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, додавши до неї копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Вказано, що як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржених судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17; у постановах Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-109цс14. Разом з тим, зміст доводів касаційної скарги в цій частині свідчить, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у наведених постановах, на які заявник посилається у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається. При цьому не може бути підставою для касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України посилання на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, оскільки Велика Палата Верховного Суду 29 червня 2021 року за наслідками розгляду справи № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) відступила від вказаної правової позиції.

На виконання вимог наведеної ухвали Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду нову редакцію касаційної скарги аналогічного змісту. Наполягають, що зазначені ними висновки Верховного Суду щодо застосування норми права зроблені у подібних правовідносинах відповідно до визначення, які правовідносини слід вважати подібними, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження

№ 14-166цс20).

Підставою, на якій подається касаційна скарга, скаржники зазначили неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, оскільки судом апеляційної інстанції було застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17; у постановах Верховного Суду України: від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-109цс14, а також у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № 910/3359/18.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У касаційній скарзі міститься посилання на постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц, Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-109цс14 і наведені в них висновки, що поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання - застави. Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосередного застосування відповідних норм цивільного закону. Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України. Жодним із названих нормативних актів не передбачено солідарну відповідальність боржника за кредитним договором та іпотекодавцем. Отже, можна зробити висновок, що боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель - іпотекодавець не є солідарними боржниками, оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (стаття 541 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 квітня 2019 року у справі № 910/3359/18 вказано, що іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов`язання. Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами боржника. На відносини майнової поруки норми статті 559 ЦК України щодо припинення поруки не поширюються, оскільки іпотека за правовою природою є заставою та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572-593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом. Статтями 17, 18, 19 Закону України "Про іпотеку" встановлено підстави припинення іпотеки, істотні умови договору іпотеки і внесення змін і доповнень до іпотечного договору.

Наведені висновки зроблено у справах за позовами про звернення стягнення на майно, що перебуває в іпотеці, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, солідарне стягнення кредитної заборгованості, іпотекодавця до іпотекодержателя про визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором.

У цій справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до КС «Альянс Україна» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними. Позов мотивовано, зокрема тим, що відповідач скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту та відповідно до пункту 23 кредитного договору у грудні 2008 року звернувся з позовом до Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Альянс», який рішенням від 06 лютого 2009 року у справі № 109/08 стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь КС «Альянс Україна» 2 777 754,50 грн заборгованості за кредитним договором та третейський збір. Договір кредиту від 21 травня 2007 року № 612-07к в силу вимог статті 203, 215, 227 ЦК України є недійсним, так як він суперечить моральним засадам суспільства та вимогам ЦК України. ОСОБА_1 стверджує, що відповідач не надав йому повну інформацію щодо умов кредитного договору та його таким чином було введено в оману, КС «Альянс Україна» в межах строку дії договору весь час збільшувала розмір заборгованості позичальника, підписуючи із ним додаткові договори, змінюючи таким чином дати повернення кредиту, що суперечить статтям 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Договір іпотеки підписаний головою правління КС «Альянс Україна» Солдатовою Н. І. представником відповідача у справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , хоча по тексту міститься посилання на дії саме позичальника ОСОБА_1 під час підписання договору кредиту від 21 травня 2007 року, але жодного підпису ОСОБА_1 , як чоловіка ОСОБА_2 , або надання ним своєї письмової згоди (у розумінні частини третьої статті 65 СК України) щодо іпотечного майна договір не містить. Договір іпотеки укладений без нотаріально посвідченої згоди особи (другого із подружжя ОСОБА_1 ), який є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статті 60 СК України.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 07 вересня 2023 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до КС «Альянс Україна»відмовлено.

Суди зробили висновок, що позивачами не наведено підстав для визнання кредитного договору та договору іпотеки від 21 травня 2007 року недійсними. Доводи щодо солідарної відповідальності боржника за кредитним договором та іпотекодавця суди не вирішували, тому і відповідні норми матеріального права не застосовували, оскільки такі вимоги не були предметом спору в цій справі.

Касаційна скарга у новій редакції не містить доводів та мотивів щодо необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах(пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України), викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду 29 червня 2021 року у справи № 916/2813/18, яка відступила від правової позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, на яку є посилання в касаційній скарзі.

За таких обставин висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, на які є посилання у первинній та новій редакції касаційних скарг, насамперед за змістовним критерієм порівняння (предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог) стосується правовідносин, які не є подібними, а тому незастосовними до правовідносин в цій справі.

Тому посилання скаржника на не дослідження судами доказів не є самостійною підставою для відкриття касаційного провадження (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Отже, заявники не виконали вимог ухвали Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року про залишення касаційної скарги без руху. Відповідне невиконання вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги унеможливлюють вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо скаржник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається скаржнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 260, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 травня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 07 вересня 2023 року вважати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков