РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2023 року

м. Рівне

Справа № 562/118/19

Провадження № 22-ц/4815/650/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В.В.,

суддів: Вейтас І.В.,

Ковальчук Н.М.,

секретар Пиляй І.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє

самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2023 року, ухвалене у складі судді Мички І.М. в м. Здолбунів Рівненської області,дата складення повного тексту рішення - 24 березня 2023 року,у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні надвірною будівлею та земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

15 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив:

--- усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0370 га, кадастровий номер :00:006:0787, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідачів звільнити її від:

- рухомого майна у вигляді пластикових ящиків, шиферу, металевих і дерев`яних конструкцій та інших предметів;

- будівельних матеріалів у вигляді прибудови до частини будинку АДРЕСА_1 , які були використані в процесі її будівництва;

--- усунути йому перешкоди у користуванні літньою кухнею-сараєм, позначеної в технічному паспорті під літерою Б-1, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0370 га кадастровий номер :00:006:0787, шляхом зобов`язання відповідачів звільнити її від всього рухомого майна, яке не складає її невід`ємних частин, та забезпечити для позивача вільний доступ до неї.

Позов обґрунтований наступним.

Він (позивач) разом з дружиною ОСОБА_4 є співвласником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0370 га кадастровий номер :00:006:0787, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу земельної ділянки від 07.08.2018 року, за яким покупцем є його зазначена дружина.

Крім того, вказує, він є співвласником житлового будинку за вказаною адресою, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 07.08.2018 року.

Відповідачі є суміжними землекористувачами.

На належній йому земельній ділянці перебуває належне відповідачам рухоме майно у вигляді пластикових ящиків, шиферу, металевих і дерев`яних конструкцій та інших предметів. Вказане рухоме майно перебуває поруч із належною йому на праві спільної сумісної власності надвірною будівлею кухнею-сараєм, позначеною в технічному паспорті під літерою Б-1.

Також відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні частиною вказаної кухні?сарая, оскільки одні з двох вхідних дверей до даної будівлі зачинені на замок та приміщення в ній зайняте різним рухомим майном відповідачів.

Також частина його вказаної земельної ділянки незаконно зайнята відповідачами шляхом незаконного будівництва прибудови до будинку. Так, відповідно до плану земельної ділянки з перевищенням по рельєфу для будівництва та обслуговування житлового буднику, належна йому частина земельної ділянки зайнята об`єктом нерухомого майна у вигляді прибудови до частини будинку відповідачів.

Зазначає, що у відповідачів відсутні документи, які б підтверджували завершення будівництва прибудови до житлового будинку на належній йому частині земельної ділянки, державна реєстрація права власності на неї не здійснена, то така прибудова не є власністю відповідачів, а являє собою лише будівельні матеріали.

Вважає, що такі дії створюють йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

Зважаючи на наведене, посилаючись на положення ч.2 ст.8, ч.2 ст.13, ч.ч.1, 4 ст.41 Конституції України, ст.ст.331, 334 ЦК України, ст.152 ЗК України, просив задовольнити позов.

Ухвалою суду першої інстанції від 25.01.2019 року було відкрито провадження у справі за вказаним позовом за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження (а.с.22).

18.02.2019 року відповідачі подали до суду відзив на позовну заяву, в якому просять у задоволенні позову відмовити.

Зазначили, що вимоги позивача про звільнення приміщення літньої кухні-сараю, позначеної в технічному паспорті під літерою Б-1 по АДРЕСА_1 , від рухомого майна, яке не складає її невід`ємну частину, є безпідставними, так як між ними та попереднім власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ОСОБА_5 04 квітня 2016 року було укладено договір про встановлення сервітуту № 1, відповідно до якого Володілець надає Сервітарію право безоплатного та безстрокового користування кімнати у господарській будівлі літній кухні-сараю, що позначена літерою Б у технічному паспорті даного будинковолодіння, яка має окремий вхід з подвір`я за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний договір підписаний сторонами.

Щодо вимог звільнити земельну ділянку від будівельних матеріалів у вигляді прибудови до частини будинку АДРЕСА_1 з тих мотивів, що дане будівництво не зареєстроване належним чином, то відповідачі вказують, що це не відповідає дійсності, оскільки спірна прибудова була побудована ще у 2009 році і є внесена до технічного паспорту, копію якого долучено до матеріалів справи. На той час позивач не був власником земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 . Крім того, вони звернулися до розробника технічної документації із землеустрою, ФОП ОСОБА_6 , щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_5 , який відчужив спірну земельну ділянку позивачу. Із отриманої відповіді вбачається,що розробником помилково не вказано прибудову до будинку, оскільки в технічному паспорті на будинковолодіння ОСОБА_5 вона безпідставно вказана не була. Також ФОП ОСОБА_6 надано план меж земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , із якого вбачається, що фактично у позивача у користуванні перебуває земельна ділянка площею 0,0383 га, хоча у власності перебуває земельна ділянка площею 0,037 га.

Щодо вимог зобов`язання звільнити земельну ділянку від рухомого майна у вигляді пластикових ящиків, шиферу, металевих і дерев`яних конструкцій, то відповідачі вказали, що на даний час відсутнє будь-яке рухоме майно на земельній ділянці позивача, що підтверджується фото (а.с.31-32).

25.02.2019 року позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що частина заперечень відповідачів є безпідставними.

Так, вказав, що відповідачами не спростовано доказами відсутність рухомого майна у вигляді пластикових ящиків, шиферу, металевих і дерев`яних конструкцій та інших предметів на належній йому частині земельної ділянки.

Зазначив, що відповідачі не надали жодного доказу на предмет законності будівництва прибудови до житлового будинку відповідачів.

Вказав, що літня кухня-сарай, позначена літерою Б-1, є його з дружиною спільною сумісною власністю і жодних обмежень у праві її використання іншими особами не існує, про що свідчить договір купівлі-продажу. Посилання на нібито укладений між відповідачами та ОСОБА_5 договір сервітуту на дану кухню-сарай є безпідставними, оскільки про даний договір ні його, ні ОСОБА_4 до укладання відповідного договору купівлі-продажу повідомлено не було і його наявність виключається. Крім того, зазначає, що відповідно до ст.410 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Також, вказав, що згідно з ч.5 ст.403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Отже, він, як власник літньої кухні-сараю, позбавлений права володіння, а тому має право на судовий захист в спосіб, обраний у цьому позові (а.с.51-52).

Ухвалою суду від 20.05.2019 року до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено ОСОБА_4 , дружину позивача (а.с.65).

Ухвалою суду від 20.05.2019 року було завершено підготовче провадження у справі (а.с.67).

Ухвалою суду від 18.10.2019 року провадження у цій справі було зупинено до вирішення справи № 562/2796/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Управління промисловості, інфраструктури та агропромислового розвитку Здолбунівської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, - Здолбунівська міська рада Рівненської області, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно (а.с.73).

Ухвалою суду від 18.11.2022 року провадження у цій справі було поновлено (а.с.90).

У судовому засіданні представник позивача, адвокат Грозік І.І., позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, зазначив, що наявність державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за відповідачами, включаючи і спірну прибудову не змінює її статусу самовільної і підлягає знесенню.

Відповідачі та їх представник у судові засідання позов не визнали з підстав, наведених у відзиві. Також додали, що дружина позивача зверталася до Здолбунівського районного суду із позовною заявою про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, в тому числі на спірну прибудову. Рішенням Здолбунівського районного суду від 01.04.2021 року позов було задоволено. Постановою Рівненського апеляційного суду від 27.01.2022 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_4 підтримала позицію представника позивача, однак вказала, що рухомого майна у вигляді пластикових ящиків, шиферу, металевих і дерев`яних конструкцій та інших предметів немає.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2023 року позов було задоволено частково. Суд вирішив:

--- усунути перешкоди у користуванні літньою кухнею-сараєм, позначеної в технічному паспорті під літерою Б-1, розташованою за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0370 га кадастровий номер :00:006:0787 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнити її від всього рухомого майна, яке не складає її невід`ємних частин та забезпечити ОСОБА_1 вільний доступ до неї;

--- в решті позовних вимог відмовити.

Ухвалюючи своє рішення та задовольняючи позовні вимоги в частині усунення перешкоди у користуванні літньою кухнею-сараєм літера Б-1, суд першої інстанції виходив з того, що вказана літня кухня-сарай відноситься до надвірних будівель житлового будинку АДРЕСА_1 . Суд не взяв до уваги посилання відповідачів на наявний договір сервітуту від 04.04.2016 року, так як не проведено державну реєстрацію вказаного договору, що і не заперечується сторонами по справі. Суд послався на положення ч.1 ст.401 ЦК України про те, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені в інший спосіб. Також суд послався на ч.1 ст.402 ЦК України про те, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Крім того, суд взяв до уваги положення ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень", якою передбачено державну реєстрацію речових права на нерухоме майно, похідних від права власності, зокрема, права користування (сервітут), інші речові права відповідно до закону.

Ухвалюючи своє рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні позивачем земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідачів звільнити її від рухомого майна у вигляді пластикових ящиків, шиферу, металевих і дерев`яних конструкцій та інших предметів, а також від будівельних матеріалів у вигляді прибудови до частини будинку № 51 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем створення перешкод в користуванні його земельною ділянкою, недоведеності того, що проведена відповідачами добудова унеможливлює використання частини земельної ділянки позивача, недоведеності зменшення розміру прибудинкової території з зазначенням площі, а відтак порушення його права щодо користування та володіння належною йому частиною земельної ділянки, та співмірності таких порушень із тим способом захисту, який він обрав.

При цьому суд виходив з того, що наявність самої добудови, речове право на яку зареєстроване належним чином, не є підставою для задоволення вимог позивача про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення її від будівельних матеріалів у вигляді добудови до житлового будинку, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання п.1 ч.7 ст.376 ЦК України. Суд послався на рішення ЄСПЛ у справі "Іванова і Черкезов проти Болгарії" (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року про те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

На вказане судове рішення позивачем подана апеляційна скарга, в якій ставиться питання про його скасування в частині відмови в задоволенні позову й ухвалення нового рішення про задоволення позову в цій частині. При цьому він послався на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, вказав, що суд не прийняв до уваги того, що відповідно до плану земельної ділянки з перевищенням по рельєфу для будівництва та обслуговування житлового буднику, належна йому частина земельної ділянки зайнята об`єктом нерухомого майна у вигляді прибудови до частини будинку відповідачів. Тобто, наявна прибудова до будинку виключає його (позивача) можливість у використанні земельної ділянки під нею за цільовим призначенням. Реєстрація правам власності на прибудову за відповідачами була здійснена з порушенням нормативних документів. Відповідні порушення були встановлені при розгляді іншої справи № 562/2796/19 за його (позивача) позовом про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно. Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01.04.2021 року позов був задоволений. Постановою Рівненського апеляційного суду від 27.01.2022 року вказане рішення було скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в позові з підстав неефективності обраного способу захисту прав. На думку суду апеляційної інстанції ефективним способом захисту порушеного права є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Також зазначив, що поза увагою суду залишилось те, що у відповідачів відсутні належні дозвільні документи на будівництво прибудови до будинку.

Також вказав, що суд не звернув увагу й на те, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного. Відповідник висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року у справі № 916/2791/13.

Отже, рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови в задоволенні позову, а саме в частині усунення перешкод у користуванні позивачем земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідачів звільнити її від рухомого майна у вигляді пластикових ящиків, шиферу, металевих і дерев`яних конструкцій та інших предметів, а також від будівельних матеріалів у вигляді прибудови до частини будинку № 51 . Це ж рішення не оскаржується в частині задоволення позову, а саме в частині усунення перешкоди у користуванні літньою кухнею-сараєм літера Б-1.

У своєму відзиві ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 16.05.2023 року о 12-00 годині, однак скаржник (відповідач) ОСОБА_1 та відповідачі, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, а інтереси відповідачів в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Мокрицька Л.Я. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 07 серпня 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Грабар О.А., ОСОБА_4 набула права власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0370 га кадастровий номер :00:006:0787, розташовану за адресою АДРЕСА_1 (а.с.4; 5-6).

Будь-яких обмежень чи обтяжень щодо використання вказаним нерухомим майном, які і прав третіх осіб на це майно не встановлено.

Наявна копія витягу з технічного паспорту житлового будинку позивача з ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_1 позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 01.03.1994 року (а.с.14).

Згідно з Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.04.2019 року за №163385116 та №163384650 відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , по 1/2 частині кожному (а.с.61, 62).

Наявна копія технічного паспорту житлового будинку відповідачів за вказаною адресою АДРЕСА_1 (а.с.37-40).

Загальна площа будинку 123,2 кв.м, житлова - 70,6 кв.м. До загальної площі будинку внесено і площа спірної добудови (коридор), яка відповідно до технічного паспорту становить 9,0 кв.м.

На вирішенні Здолбунівського районного суду Рівненської області перебувала справа № 562/2796/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Управління промисловості, інфраструктури та агропромислового розвитку Здолбунівської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, - Здолбунівська міська рада Рівненської області, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно.

У вказаній справі в обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він разом з дружиною ОСОБА_4 являються співвласниками земельної ділянки.

На земельній ділянці перебуває незаконно збудована прибудова (коридор), площею 9 кв.м до житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить відповідачам. Крім цього, відповідачами самочинного побудований гараж, який перегороджує позивачу проїзд.

Державним реєстратором Управління промисловості, інфраструктури та агропромислового розвитку Здолбунівської районної державної адміністрації Сліпенко В.А. винесено рішення від 11.04.2019, індексний номер 46430209 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та внесено відповідні записи про право власності на нерухоме майно № 31141400 та № 31141427 від 08.04.2019 року.

Вказане рішення та записи про державну реєстрацію права власності на житловий будинок порушують права позивача та підлягають скасуванню, оскільки державному реєстратору не було надано документів про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, а саме коридору до житлового будинку та гаражу, які є самочинним будівництвом.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01.04.2021 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Зокрема, було скасовано рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер №46430209 від 11.04.2019 року про право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 123,2 кв.м, житловою площею 70,6кв.м, розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Також було скасовано запис № 31141400 від 08.04.2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами.

Також було скасовано запис № 31141427 від 08.04.2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами (а.с.80-86).

Однак постановою Рівненського апеляційного суду від 27.01.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було задоволено, вказане рішення від 01.04.2021 року було скасовано й ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено в повному обсязі (а.с.87-89).

Відмовляючи в позові у тій, іншій, справі, апеляційний суд, пославшись на висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, зазначив, що особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Також апеляційний суд вказав, що позовну заяву з вимогами про визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора обґрунтовано тим, що відповідачами було вчинено самочинне будівництво (без дозвільних документів) на земельній ділянці, яка належить позивачу.

Також апеляційний суд виходив з того, що на момент здійснення будівництва, яке ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вважають самочинним, вони в цьому домоволодінні не проживали, не були власниками земельної ділянки, тому відповідно їх права таким будівництвом не могли бути порушені апріорі. Коли ж вони стали співвласниками, то добудова "а" і гараж "Е" вже існували і їм про це достовірно було відомо. На час побудови цих споруд земельна ділянка взагалі не була приватизована і на час її передачі в спільну власність (рішення від 20.10.2010 № 1881) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом з ОСОБА_7 вона будь-яких претензій відповідачам щодо самовільності забудов не пред`являла і матеріали справи не містять таких відомостей.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 вказала, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

Пославшись на положення ст.ст.317, 391 ЦК України, ч.2 ст.152 ЗК України, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_4 чи ОСОБА_1 мають право на звернення до суду за захистом свого права, яке вважають порушеним.

Апеляційний суд врахував постанови Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 523/6532/14-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 520/3561/18, в яких вказано, що у разі доведеності факту самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, власник не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням статей 376, 391 ЦК України і статей 152, 212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан. Посилаючись на ст.212 ЗК України, апеляційний суд вказав, що позивач, звертаючись до суду, вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не заявляв. При цьому, пославшись на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17, зазначив, що за змістом положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Апеляційний суд вважав, що скасування місцевим судом державної реєстрації права спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 123,2 кв.м, житловою площею 70,6кв.м, в АДРЕСА_1 та записів в Держреєстрі за № 31141400 та № 31141427 від 08.04.2019 не вирішує земельний спір, який існує між сторонами, однак одночасно порушує право власності відповідачів на нерухоме майно (будинковолодіння), яке ними набуто в установленому законом порядку, фактично виключивши його з легального цивільного обороту.

На думку апеляційного суду, спосіб вирішення земельного спору шляхом скасування права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на нерухоме майно обраний позивачем всупереч вимог ч.2-4 ст.13 та ч.2 ст.16 ЦК України та є формою тиску на відповідачів з метою реалізації своїх прав, які вважає порушеними.

Як наслідок, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки вони не є ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним.

Вказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 562/2796/19 оприлюднено в ЄДРСР.

Крім того, вказаною постановою Рівненського апеляційного суду від від 27.01.2022 року було встановлено, що "Домоволодіння де проживають сторони в даній справі розташоване по АДРЕСА_1 . В 2017 році ОСОБА_5 , після отримання спадщини від ОСОБА_7 , виділив свою частину будинку, отримав адресу « АДРЕСА_1 » та виділив і приватизував частину земельної ділянки, 0,0370 га, яку в 2018 році і продав ОСОБА_4 .

На час придбання ОСОБА_4 будинку та земельної ділянки, а також її приватизації в 2017 році ОСОБА_5 , зазначена вище прибудова, «а» та гараж «Е» вже були побудовані та в разі їх розміщення на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , про це не могло бути невідомо ОСОБА_5 чи ОСОБА_4 , оскільки розроблявся відповідний проект землеустрою.

В договорі купівлі-продажу земельної ділянки в п.1 та 7 зазначено, що продавець передав, а покупець прийняв у власність земельну ділянку :00:006:0787; не застережених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням цієї земельної ділянки немає; від покупця не приховано обставини, які мають істотне значення; обтяжень, а також будь яких прав у третіх осіб щодо цієї ділянки немає. Продавець може вимагати розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб.(т.1 а.с.4)

З часу виникнення та існування даного спору ОСОБА_4 договір з ОСОБА_5 не розірвала.

Тобто, при купівлі-продажу земельної ділянки їй була відома та очевидна обставина можливого фактичного обтяження (наявність добудови та гаража) земельної ділянки давно встановленим порядком користування нею відповідачами ще з ОСОБА_7 (спадкодавець продавця ОСОБА_5 ), тому придбавши будинок 51 «а» та земельну ділянку, вона здійснила своє волевиявлення. Тобто, відповідачі не порушували її права, а саме такий прав, щодо придбаної земельної ділянки, вона набула свідомо".

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Цивільне законодавство України визначає, що одним із способів захисту права власності є негаторний позов.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.

Захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (негаторного позову) є можливим носієм речового права і передбачає доведення позивачем наступних обставин: 1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звертається до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачем.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про архітектурну діяльність" будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Статтею 27 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що надання будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Порядок видачі та форма будівельного паспорта визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Відповідно до частин 1, 4, і 7 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення законів України "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", "Про регулювання містобудівної діяльності", постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 "Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт" необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо:

--- власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво;

--- власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку;

--- самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц, а також в інших постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові від 02.06.2021 року у справі № 727/5368/17.

Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст.76-84, 228, 229, 235, 243, 368, 369 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову.

Звертаючись до суду із вказаним позовом в частині усунення перешкод у користуванні позивачем земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідачів звільнити її від рухомого майна у вигляді пластикових ящиків, шиферу, металевих і дерев`яних конструкцій та інших предметів, а також від будівельних матеріалів у вигляді прибудови до частини будинку № 51 , позивач вказав, що на належній йому земельній ділянці, поруч із належною йому на праві спільної сумісної власності надвірною будівлею кухнею-сараєм Б-1, перебуває належне відповідачам рухоме майно у вигляді пластикових ящиків, шиферу, металевих і дерев`яних конструкцій та інших предметів. Також позивач вказав, що належна йому частина земельної ділянки незаконно зайнята об`єктом нерухомого майна відповідачів у вигляді прибудови до частини будинку відповідачів.

В цій частині відповідачі, заперечуючи проти позову, зазначили, що, з одного боку, на даний час відсутнє будь-яке рухоме майно на земельній ділянці позивача, що підтверджується фото, а, з іншого боку, спірна прибудова була побудована ще у 2009 році, в час, коли позивач ще не був суміжним власником, і є внесена до технічного паспорту, і, крім того, що фактично у позивача у користуванні перебуває земельна ділянка площею 0,0383 га, хоча у власності перебуває земельна ділянка площею 0,037 га.

Суд же першої інстанції відмовив у позові у відповідній частині з підстав недоведеності позивачем створення перешкод в користуванні його земельною ділянкою, недоведеності того, що проведена відповідачами добудова унеможливлює використання частини земельної ділянки позивача, недоведеності зменшення розміру прибудинкової території з зазначенням площі, а відтак порушення його права щодо користування та володіння належною йому частиною земельної ділянки, та співмірності таких порушень із тим способом захисту, який він обрав. При цьому суд виходив з того, що наявність самої добудови, речове право на яку зареєстроване належним чином, не є підставою для задоволення вимог позивача про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення її від будівельних матеріалів у вигляді добудови до житлового будинку, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання п.1 ч.7 ст.376 ЦК України. Суд послався на рішення ЄСПЛ у справі "Іванова і Черкезов проти Болгарії" (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року про те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи й дав належну оцінку зібраним по справі доказам, а тому прийшов до вірного висновку про те, що позивачем не доведено належними доказами порушення його прав. Позивачем на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, не надано належних доказів, зокрема, висновку експерта, не заявлено клопотання про призначення судової експертизи. Як вказано у рішенні суду першої інстанції, і проти цього позивачем жодних заперечень не надано, третя особа на стороні позивача ОСОБА_4 при розгляді справи в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції зазначила, що рухомого майна у вигляді пластикових ящиків, шиферу, металевих і дерев`яних конструкцій та інших предметів немає. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в цій частині, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють.

Вказаний висновок суду першої інстанції не спростовано позивачем, останнім не доведено наявність істотних порушень будівельних норм і правил, допущених відповідачами, також не доведено пропорційність між заходами, які він вимагає застосувати у своєму позові, та переслідуваною метою, якої він намагається досягти шляхом позбавлення відповідачів їх власності.

Крім того, слід враховувати й обставини, встановлені при розгляді вказаної вище іншої цивільної справи № 562/2796/19 за участю сторін, а саме те, що при купівлі-продажу земельної ділянки дружині позивача, а відтак і позивачу як співвласнику, була відома та очевидна обставина можливого фактичного обтяження (наявність добудови та гаража) земельної ділянки давно встановленим порядком користування нею відповідачами ще з ОСОБА_7 (спадкодавець продавця ОСОБА_5 ), тому придбавши будинок 51 "а" та земельну ділянку, вони здійснили своє волевиявлення. Тобто, відповідачі не порушували їх права, а саме таких прав, щодо придбаної земельної ділянки, вони (покупці) набули свідомо.

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Прийшовши до такого висновку, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджуються належними доказами та висновків суду не спростовують.

Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання на неврахування судом того, що належна йому частина земельної ділянки зайнята об`єктом нерухомого майна у вигляді прибудови до частини будинку відповідачів, що виключає його (позивача) можливість у використанні земельної ділянки під нею за цільовим призначенням, а також того, що у відповідачів відсутні належні дозвільні документи на будівництво прибудови до будинку. На думку скаржника, судом не враховано того, що реєстрація права власності на прибудову за відповідачами була здійснена з порушенням нормативних документів, що встановлено при розгляді іншої справи № 562/2796/19.

При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що при розгляді вказаної іншої справи № 562/2796/19 зовсім і не було встановлено того, що реєстрація правам власності на прибудову за відповідачами була здійснена з порушенням нормативних документів. У тій іншій справі суд апеляційної інстанції зазначив, що спосіб вирішення земельного спору шляхом скасування права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на нерухоме майно обраний позивачем всупереч вимог ч.2-4 ст.13 та ч.2 ст.16 ЦК України та є формою тиску на відповідачів з метою реалізації своїх прав, які вважає порушеними. Також, у зазначеній іншій справі № 562/2796/19 апеляційний суд вважав, що скасування місцевим судом державної реєстрації права спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 123,2 кв.м, житловою площею 70,6кв.м, в АДРЕСА_1 та записів в Держреєстрі за № 31141400 та № 31141427 від 08.04.2019 не вирішує земельний спір, який існує між сторонами, однак одночасно порушує право власності відповідачів на нерухоме майно (будинковолодіння), яке ними набуто в установленому законом порядку, фактично виключивши його з легального цивільного обороту.

Також апеляційний суд у цій справі враховує й те, що, як вже було зазначено, позивачем не доведено належними доказами порушення його прав.

Крім того, як такі, що не містять в собі підстав для скасування рішення та не впливають на правильність прийнятого рішення, слід залишити поза увагою й посилання скаржника на те, що, як зазначено у висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року у справі № 916/2791/13, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

При цьому апеляційний суд також враховує й те, що, як вже було зазначено, позивачем належними доказами не доведено порушення відповідачами його прав.

Висновки суду апеляційної інстанції

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для того, щоб апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 16 травня 2023 року.

Головуючий суддя Майданік В. В.

Судді: Вейтас І.В.

Ковальчук Н.М.