Номер провадження: 22-ц/813/854/23
Справа № 522/8663/17
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Коновалової В.А.,

за участю секретаря - Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2017 року у складі судді Нікітіної С.Й.,

встановив:

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, в якому з урахуванням остаточних позовних вимог просила визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу право власності на нежилі приміщення (в літ. А), №№ 1-7, ІХ, Х, ХІ групи приміщень № 43, частина МЗК (прим. №№ ХІV, ХVІ), у розмірі частки, що знаходяться в АДРЕСА_1 ; припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на нежилі приміщення (в літ. А), №№ 1-7, ІХ, Х, ХІ групи приміщень № 43, частина МЗК (прим. ХІV, ХVІ), що знаходяться в АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог посилалася на те, що з 11 квітня 1998 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають двох дітей. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.11.2015 шлюб між сторонами розірвано, діти залишилися проживати з матір`ю. В період шлюбу відповідач придбав в рівних частках нежилі приміщення (в літ. А), №№ 1-7, ІХ, Х, ХІ групи приміщень № 43, частина МЗК (прим. №№ ХІV, ХVІ), що знаходяться в АДРЕСА_1 . Позивачка вважає, що при поділі її частка майна повинна бути збільшена, оскільки відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, витрачав майно на шкоду інтересам сім`ї, а також у зв`язку з тим, що з нею проживають неповнолітні діти, аліменти вони не отримують. У зв`язку з тим, що спільне володіння та користування спірним майном з відповідачем неможливо та у позасудовому порядку вирішити спір сторони не змогли, позивачка була вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2017 року позовні вимоги задоволено.

ПАТ «Універсал Банк», який не приймав участі у справі, однак вважає, що оскаржуваним рішенням суду порушені права, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, порушені норми процесуального права, судом порушено правило виключної підсудності.

На обґрунтування апеляційної скарги ПАТ «Універсал Банк» зазначає, що у травні 2015 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, однак сторонами по цій справі в серпні 2015 року подано позов про розірвання шлюбу, а в червні 2017 року позов про поділ майна, що свідчить про ухилення та унеможливлення виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.

З 28 грудня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» змінило свою назву на Акціонерне товариство «Універсал Банк».

Постановою Одеського апеляційного суду від 03.07.2019 апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.06.2017 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя закрито.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ПАТ «Універсал Банк», яке є кредитором ОСОБА_2 , не надав суду доказів на підтвердження того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції порушує його законні права та інтереси, при цьому наявність боргових зобов`язань одного з подружжя не позбавляє права на поділ спільного майна.

АТ «Універсал Банк» подав касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду 20.01.2021 постанову Одеського апеляційного суду від 03 липня 2019 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для продовження розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.02.2021 справу призначено до розгляду.

14.09.2021 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надала суду відзив на апеляційну скаргу та просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням не порушуються права та інтереси апелянта, її звернення до суду не мало на меті зловживанням своїми правами або правом на зло. Навпаки, Банк недобросовісно та недбало користувався своїми процесуальними правами при розгляді справи про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , а також припустився замовчування та перекручування дійсних обставин справи. На момент звернення ОСОБА_1 з позовом про поділ майна подружжя та постановлення рішення Приморським районним судом м. Одеси від 12 червня 2017 року Банком не було отримано виконавчий лист та не було відкрито виконавче провадження. У той же час на момент звернення до суду ОСОБА_4 з позовом про поділ майна подружжя минуло більше року з моменту, коли Банк мав можливість розпочати процедуру виконання судового рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 серпня 2016 року. Будь-яких арештів або інших заборон відчуження на момент звернення ОСОБА_1 з позовом про поділ майна подружжя та постановлення рішення Приморським районним судом м. Одеси від 12 червня 2017 року також не існувало. Таким чином, на момент звернення до суду з апеляційною скаргою Банком не було використано його право на звернення на предмет іпотеки, у виконавчому провадженні не було з`ясовано, чи є у ОСОБА_2 інше рухоме або нерухоме майно. Поділ майна між подружжям у судовому порядку не є тотожним кредитним відносинам, які існували між апелянтом та ОСОБА_2 .

В судове засідання 27.04.2023 учасники справи не з`явилися, про час та місце її розгляду повідомлені у встановленому законом порядку, заяв про відкладення розгляду не надали, справу розглянуто за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що з 11.04.1998 сторони перебували у шлюбі, який розірвано 23.11.2015 рішенням Приморського районного суду м.Одеси.

У період шлюбу народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на час розірвання шлюбу залишилися проживати з матір`ю.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі -продажу нежилих приміщень від 24 травня 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 є співвласниками в рівних частках нежитлових приміщень (в літ. А) №№ 1-7, ІХ , Х, ХІ групи приміщень № 43, частина МЗК (прим. ХІV, ХVІ), загальною площею 253,30 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що майно набуте під час шлюбу, при його поділі слід відступити від засад рівності часток, позов визнано відповідачем, відтак перешкоди для визнання за ОСОБА_8 права власності відсутні.

Проте рішення суду не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

За змістом статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Частинами першою, другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц вказав, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси позикодавця і направлений на недопущення стягнення заборгованості за договором позики за рахунок майна боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Також таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18), від 09 лютого 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18), від 04 березня 2020 року у справі № 753/15957/18 (провадження № 61-11376св19).

У цій справі рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14.04.2016, яке набрало законної сили 18.08.2016 з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» стягнуто борг за кредитним договором в розмірі 195054,80 доларів США, видано виконавчий лист.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області відкрите виконавче провадження 02.11.2018 ВП №5758812, 23.11.2018 накладено арешт на нежитлове приміщення, місцезнаходження : АДРЕСА_1 .

Тобто на момент звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом до ОСОБА_2 вже існувало рішення суду, що набрало законної сили, про стягнення з останнього на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором.

ОСОБА_2 визнав позов, однак суд не перевірив чи не порушуються права третіх осіб визнанням позову.

Існування інших підстав для задоволення позову судом першої інстанції не перевірялося.

В порушення правил виключної підсудності, передбачених статтею 30 ЦПК України позов з приводу нерухомого майна, яке розташоване в м.Києві, розглянуто Приморським районним судом м.Одеси.

Процесуальні дії позивача та відповідача свідчать про те, що фактично спір між сторонами відсутній.

Посилаючись на існування спору між подружжям щодо спільного майна, ОСОБА_1 просила виділити ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , однак надалі, від вимог про це відмовилася, посилаючись на те, що дізналася, що ще 17.04.2015 ОСОБА_2 подарував їх малолітньому сину частину цієї квартири.

Разом із тим із договору дарування від 17.04.2015, посвідченого нотаріально видно, що ОСОБА_1 від імені малолітнього ОСОБА_6 прийняла частину квартири АДРЕСА_2 в дар від ОСОБА_2 .

Інша частина цієї ж квартири, належна ОСОБА_1 , так само 17.04.2015 була подарована нею малолітньому ОСОБА_5 , інтереси якого представляв батько ОСОБА_2 .

Відтак на час звернення до суду з позовом ОСОБА_1 як учасник договору дарування не могла не знати того, що квартира не може бути предметом спору, втім використала таку обставину для штучного створення спору.

Про визнання позову ОСОБА_2 надав суду письмову заяву, підпис в якій посвідчено нотаріально, при цьому суд мав перевірити те, що стало перешкодою для вирішення долі нежитлового приміщення в м.Києві подружжям в позасудовому порядку, адже щодо іншого майна вони віднайшли спосіб порозуміння, відчужив його на користь дітям.

Не заперечується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а також права подружжя на поділ майна, що є об`єктом їх спільної сумісної власності, але реалізація цього права не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин за їх участю.

Не приймаються до уваги доводи представника ОСОБА_1 про те, що виконавчий лист не був виданий на час виникнення спору, оскільки набрання рішенням законної сили передбачає його виконання. Крім того, правове значення має не видача виконавчого листа, а існування невиконаного зобов`язання, що усвідомлюється всіма учасниками правовідносин.

Доводи про існування іншого майна та відносин іпотеки викладеного не спростовує, оскільки правом кредитора є обрання способу захисту та порядку стягнення.

Враховуючи те, що з очевидністю вимоги у справі про поділ майна подружжя направлені на позбавлення можливості кредитора виконати рішення суду про стягнення боргу, дії сторін мають недобросовісний характер та направлені на порушення прав третіх осіб, не залучених до участі у справі, то підстави для задоволення позову відсутні.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду - скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з мотивів та підстав, викладених вище.

Стягненню з ОСОБА_1 підлягає судовий збір за розгляд справ в апеляційній та касаційній інстанціях відповідно до квитанцій в розмірі (12960 грн + 17280 грн) 30240 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину нежитлового приміщення №№1-7, ІХ, ХІ групи приміщень №43, частини МЗК (прим. №ХІV, ХVІ), площею 253,30 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення в літ.»А» та припинення права власності ОСОБА_2 на частину нежитлового приміщення №№1-7, ІХ, ХІ групи приміщень №43, частини МЗК (прим. №ХІV, ХVІ), площею 253,30 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення в літ.»А» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судові витрати в розмірі 30240 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 15.05.2023.

Головуючий:

Судді: