Провадження №2-з/369/63/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2023 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В., розглянувши заяву адвоката Ільїної Дар`ї Валеріївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

В С Т А Н О В И В:

16.11.2023 року представником позивача через канцелярію суду зареєстровано заяву про забезпечення позову, в якій вона просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхомнакладення арешту на належну ОСОБА_2 частину садового будинку площею 53,9 кв.м., що розташований на земельній ділянці під кадастровим номером :04:004:0126 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224).

Заявник зазначає, що подання цієї заяви обумовлюється об`єктивною необхідністю в забезпеченні позову про відновлення становища, яке існувало до порушення прав, який ОСОБА_1 має намір подати після забезпечення позову в порядку, передбаченому ЦПК України.

Зокрема заявник зазначає, що 08.11.2007 року між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством «Банк Форум» був укладений кредитний договір № 0426/07/01-CL.

19.06.2013 року Дніпровський районний суд міста Києва видав виконавчий лист № 2604/29397/12 на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21.03.2013 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суми у розмірі 672549,32 грн боргу та пені у розмірі 3306,66 грн.

За результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2017-12-21-000292-b від 28.12.2017 року, 22.01.2018 року був укладений Договір № 954-Ф про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги між Приватним акціонерним товариством «Банк Форум» та ОСОБА_2 , який викупив право вимоги за 373351,60 грн та став новим кредитором заявника.

Виконання зобов`язань за кредитним договором було забезпечено іпотекою квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

27.03.2018 року ОСОБА_2 шляхом позасудового врегулювання спору, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником фізичною особою є недійсними.

На підставі цього, заявник зазначає, що на його переконання з моменту реєстрації права власності на іпотечну квартиру за ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором припинилося в силу закону.

Постановою Київського апеляційного суду від 30.05.2023 року у справі № 369/12902/19 зобов`язання за кредитним договором, в погашення боргу за яким була реалізована квартира, були визнанні припиненими з 27.03.2018 року.

Однак, ОСОБА_2 не визнав факту припинення зобов`язань за кредитним договором та продовжив ініціювати стягнення.

Так, на виконання виконавчого листа № 2604/29397/12, 05.11.2018 року приватний виконавець Корольов М.А. відкрив виконавче провадження № 57595482.

1/2 частина садового будинку АДРЕСА_3 та частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 належна заявнику, що підтверджується копією договору купівлі продажу садового будинку від 24.11.2004 року, були арештовані та виставлені на примусову реалізацію, шляхом проведення електронних торгів на платформі ДП «СЕТАМ».

Вище зазначене майно було передане внаслідок нереалізації на 3 етапах електронних торгів стягувачу ОСОБА_2 .

Передача майна стягувачу була оформлена постановою приватного виконавця Корольова М.А. від 09.07.2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та актом про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 09.07.2019 року.

На підставі акту приватного виконавця, ОСОБА_2 отримав свідоцтво від 10.07.2019 року № 2451, видане приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Саєнко О.О. та зареєстрував за собою право власності на частину садового будинку АДРЕСА_3 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Заявник вказує, що на його переконання приватний виконавець Корольов М.А., попри припинення боргових зобов`язань, звернув стягнення на належне заявнику майно та передав його у власність ОСОБА_2 , незважаючи на те, що після позасудової передачі предмета іпотеки, всі наступні кредиторські вимоги ОСОБА_2 є недійсними в силу ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, заявник зауважує, що з інтернет-ресурсу domik-ua заявнику стало відомо, що частина вище згаданого садового будинку (і відповідно земельної ділянки під будинком) виставлена на продаж, що підтверджується роздруківками оголошення з веб-сайту. Так, у випадку, якщо суд не накладе арешт на частини будинку і якщо така реалізація відбудеться, заявник втратить можливість ефективно захистити свої права, з огляду на відчуження майна, яке він прагне повернути.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву позивача про забезпечення позову слід задовольнити, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь нього, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 році у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зазначена правова позиція була багаторазово підтверджена Верховним Судом у справах, де суди дійшли висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову (постанови від 15.07.2021 року, провадження № 61-8468ав21 та від 30.06.2021 року у справі № 523/11320/19).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім того, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 03.07.2019 року у справі № 331/1255/17 та від 30.06.2021 року у справі № 204/8994/19 вказав, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі № 724/561/20 та від 07.07.2021 року у справі № 308/7086/20.

В останній постанові Верховний Суд також наголосив на тому, що при вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Дослідивши матеріали заяви суд приходить до висновку, що у заяві чітко вказано вид забезпечення позову, зазначено усю необхідну інформацію про предмет забезпечення.

Заява містить достатньо обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме є співмірним із майбутніми позовними вимогами ОСОБА_1 про відновлення становища, яке існувало до порушення прав.

Будь-яких доказів, що у зв`язку із застосуванням заходів забезпечення позову, будуть порушені права майбутнього відповідача або інших осіб, суду не представлено.

Враховуючи викладене, наведені у заяві про забезпечення позову факти та обґрунтування, предмет цього позову, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, суд дійшов до висновку про необхідність та доцільність вжиття заходів забезпечення позову у цій справі у спосіб, про який просить заявник, так як застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів заявника, та вважає за можливе заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнити.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення слід зазначити наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 149-159, 260, 353, 354 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву задовольнити.

Накласти арешт на належну ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) частину садового будинку площею 53,9 кв.м., що розташований на земельній ділянці під кадастровим номером :04:004:0126 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224).

Копію даної ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею відповідно до ст. 261 ЦПК України.

Ця ухвала відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років з дня її постановлення.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, проте її оскарження не Закону Українипиняє її виконання.

Стягувач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 .

Боржник 1: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 .

Боржник 2: Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов Михайло Андрійович, адреса: 01001, м. Київ, вул. Костельна, буд. 7, оф. 4.

Боржник 3: Державне підприємство «СЕТАМ», , адреса: 01001, м. Київ, вул. Стрілецька, 4/6.

Повний текст ухвали складено 20.11.2023 року.

Суддя А.В. Янченко