РІШЕННЯ

Іменем України

02 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі судді Дмитрієвої М.М., за участю секретаря Меркулової А.В.,

справа № 333/7560/17

провадження № 2/333/11/23

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

представники відповідача Букач Яна Вікторівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа Національний банк України

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні, в залі Комунарського районного суду

м. Запоріжжя, у порядку загального позовного провадження цивільну справу про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

19.12.2017 року ОСОБА_1 (далі за текстом Позивач / Позивальник) звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі за текстом Відповідач / Банк / Кредитор), третя особа: Національний банк України (далі за текстом третя особа), про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, укладеним під приводом обману та з недодержанням письмової форми договору, який 18.10.2018 року був уточнений.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

01.06.2006 року між Позивачем та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (зараз АТ КБ «Приватбанк») було укладено кредитний договір ZPAAGL00000042 про надання Позичальнику 29400,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.0% місячних на строк до 31 червня 2021 року (далі за текстом кредитний договір/оспорюваний договір).

Позивач зазначає про те, що умови Кредитного договору суперечать вимогам законодавства, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, з огляду на те, що як стверджує Позивач її не було перед укладанням договору надано повної та достовірної інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (редакція станом на 17.01.2008 року). Поряд з цим відповідно до умов Кредитного договору, уклавши цей Договір, Позичальник підтверджує, що до укладання Кредитного договору він був ознайомлений в письмовій формі з усією інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість. Отже, на думку Позивача, п.1.1 кредитного договору суперечить ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 47 Закону України « Про банки та банківську діяльність».

Також, обґрунтовуючи свої вимоги, Позивач посилається на те, що, на його думку, кредитний договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики, містить заборонені дискримінаційні умови щодо боржника і є недійсним відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18, ч. 6 ст. 19 Закону України « Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення, згідно з якими: встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно до умов кредитного договору сторони досягли взаємної згоди без укладання будь-якої додаткової угоди (правочину) до цього договору змінювати порядок змін умов договору, щодо змін розміру відсоткової ставки, що, на думку Позивача, є дискримінаційною умовою. Ненадання Позичальнику передбаченого законом обсягу інформації про споживче кредитування прямо вказує на нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб подачі інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору споживачем.

Позичальник не знав і зараз не знає інформацію про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача: перевага та недоліки пропонованих схем кредитування. Таку інформацію Позичальник дізнався лише після пояснення його представника.

Зважаючи на те, що споживчий кредитний договір є договором приєднання, сторона, що розробляє умови правочину, при визначенні його умов повинна враховувати вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», котрий, враховуючи суб`єктний склад учасників правочину в даному випадку є спеціальним законом.

Як зазначає Позивач, порушення Банком передбачених законодавством норм та несумлінне доведення до відома споживачів інформації про вартість їх кредитів і дійсні витрати на їх погашення призвело до того, що Позивач, не був обізнаний про ці умови та в результаті оману придбав занадто дорогий кредит. Не будучи повідомленими у повній мірі про витрати на обслуговування кредиту, не зміг Позивач самостійно та вірно оцінити свою платоспроможність.

З посиланням на вищевикладене та зазначаючи про те, що оспорюваний кредитний договір був укладений з прямим порушенням законодавства, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215, ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, ч. 5 ст. 11, ст. 5, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», Позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір від 01.06.2006 № ZPAAGL00000042, укладений між сторонами.

02.04.2019 року до суду від Позивача надійшли додаткові пояснення.

05.09.2019 року на адресу суду від представника Відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній вважає позовну заяву необґрунтованою, а позовні вимоги незаконними, а тому такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

01.06.2006 року між ОСОБА_5 та Банком укладений кредитний договір № ZPAAGL00000042, на підставі п. 1.1 якого Позичальникові надані кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в загальному розмірі 29400.00 доларів США на строк по 31.06.2021 року включно на наступні цілі: для придбання житлової нерухомості, а також на інші цілі, зазначені в п. 1.1 кредитного договору.

Твердження Позивача про ненадання йому Банком необхідної інформації перед укладанням кредитного договору спростовується власноручно нею підписаною анкетою-заявою Позичальника про надання кредиту від 30.05.2006 року, тобто за 2 (два) дні до укладення кредитного договору. Позивач підписався під даними, які зазначені в заяві, серед яких також і умови кредитування. Таким чином, згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідна інформація споживачеві була надана Банком перед укладанням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідач також зазначає про те, що положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункт 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 неможливо застосовувати до спірного кредитного договору, оскільки він укладено до набрання чинності нормативними актами.

Щодо твердження Позивача про несправедливі умови кредитування, то Відповідач зазначає про те, що вказані умови Позивачем виконувалися, тобто були зрозумілими, до 2015 року, до моменту утворення заборгованості.

Окрім того, Відповідач звертає увагу суду на те, що з позовними вимогами Позивач звернувся до суду в 2017 року, тобто після спливу 11 років з укладення договору, що свідчить про пропуск строку позовної давності.

З огляду на те, що як зазначає Відповідач, ним не було вчинено жодних порушень вимог чинного законодавства України та відсутні будь-які правові підстави для визнання недійсним кредитного договору.

18.11.2020 року до суду від Позивача надійшли письмові пояснення щодо того, що Позивач не отримав відомостей про кількість платежів щодо погашення кредиту, їх частоту та обсяги, розмір суми платежів за користування грошовими коштами, тобто фактично сторони не узгодили абсолютну суму кредиту та реальну відсоткову ставку, що на думку Позивача є виявленням нечесної підприємницької практики.

02.09.2021 року від представника третьої особи на адресу суду надійшли пояснення, у яких останній зазначає про те, що з системного аналізу норм процесуального права та норм законодавства, що регулює діяльність Національного банку та банків, рішення у даній справі не може вплинути на права та інтереси Національного банку України, як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Поряд з цим, представник третьої особи посилається на те, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору і підтверджує, що їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Умовами кредитного договору визначено порядок формування відсоткової ставки, підстави зміни її розміру, права та обов`язки сторін, наслідки неналежного виконання умов договору. На думку представника третьої особи обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

17.04.2023 року Позивачем до суду подано заяву про долучення до матеріалів справи додаткових пояснень, в яких наведено розрахунки з посиланням на які Позивач зазначає про те, що Банк, укладаючи кредитний договір, мав намір у незаконний спосіб шляхом обману позичальниці заволодіти коштами останньої.

Процесуальні дії по справі

Справа з грудня 2017 року перебувала у провадженні судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя Ярошенка А.Г.

31.10.2021 року на підставі розпорядження керівника апарату № 390-к призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи, у зв`язку із чим відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 жовтня 2021 року справа передана у провадження судді Дмитрієвої М.М.

Ухвалою суду від 05.11.2021 року справа прийнята до провадження, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження.

07.02.2023 року ухвалою суду підготовче засідання по справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

Позиція сторін по справі, заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач та її представник у судові засідання неодноразово не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник третьої особи, будучи належно повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

Суд враховує, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав, судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, згідно поданих сторонами заяв по суті.

Суд, дослідивши письмові докази, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд враховує, що Позивачем під час розгляду справи були подані численні додаткові пояснення, які за своєю суттю є клопотаннями про долучення доказів, поряд з цим, вимогами ст. 175 ЦПК України передбачено, що саме у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування, а відповідно до вимог ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати саме до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Позивач, повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, що передбачено ч. 2 ст. 83 ЦПК України.

Разом з цим, усі подані Позивачем докази, для повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи були долучені до матеріалів справи.

За приписами ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання, а також змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання.

Так, Позивачем позовні вимоги та їх обґрунтування викладені у позовній заяві від 18.10.2018 року, Позивач підстави позову не змінював, інших підстав позову не наводив, у зв`язку з чим, суд розглядає справу в межах позовних вимог та обґрунтувань, які викладені Позивачем в уточненій позовній заяві до суду 18.10.2018 року.

Так, судом встановлено, що 01.06.2006 року між ОСОБА_6 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № ZPAAGL00000042, відповідно до вимог п. 1.1 якого Банк зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти шляхом: видати готівкових коштів через касу на строк до 31.06.2021 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в сумі 29400,00 доларів США на наступні цілі: придбання житла, а також в розмірі 1984,50 доларів США на оплату страхових внесків, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. При зміні розміру відсоткової ставки за користування кредитом у випадках, передбачених пп.2.31., 2.3.2, 6.9 зазначеного договору, Позивальник зобов`язується сплатити Банку відсотки за користування кредитом, розраховані від суми залишку заборгованості за кредитом за відсотковою ставкою, яка діє після такої зміни.

В цей же день 01.06.2006 року між сторонами кредитного договору було укладено іпотечний договір №182, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., згідно якого ОСОБА_6 передала в іпотеку ЗАТ КБ «ПриватБанк» належну їй квартиру АДРЕСА_1

Перед укладенням кредитного договору 30.05.2006 року ОСОБА_6 звернулася до Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з власноручно написаною анкетою-заявою у якій просила відкрити картковий рахунок в валюті долар США, сума кредиту 29400,00, термін користування кредитом 15 років, ставка по кредиту 12%, з метою/за програмою кредитування житло в кредит.

Отже, ОСОБА_6 підписала Анкету-заяву на отримання кредиту для придбання нерухомості у якій були зазначені умови кредиту, зокрема, цільове використання кредитних коштів, валюта кредиту, строк кредитування, сума кредитування, ставка процентів, а також дані про клієнта та місце роботи АБ «Приватбанк».

Своїм підписом ОСОБА_6 підтвердила, що всі подані нею документи для отримання кредиту достовірні і не заперечує проти подальшого їх аналізу.

У зв`язку з реєстрацією шлюбу 31.10.2008 року, ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видано Комунарським ВРАЦС ЗМУЮ, актовий запис №1223.

Факт отримання кредиту на умовах кредитного договору та цільового використання кредитних коштів не заперечується сторонами, а також підтверджується фактичним виконанням Позивачем умов договору про що свідчить розрахунок наданий Відповідачем.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом про визнання кредитного договору недійсним, з підстав того, що спірний договір є несправедливим, оскільки в ньому зазначено про те, що розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами, може змінюватись без внесення відповідних змін до кредитного договору і це на її думку є порушенням закону. Крім того, вказує на те, що Банком перед укладенням кредитного договору не було надано інформації про споживче кредитування, вартість кредиту чим було введено її в оману.

Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту, до яких належить спірний кредитний договір, встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на момент укладання оспорюваного кредитного договору), встановлює права споживача в разі придбання ним продукції у кредит. Згідно ч.1 ст.11 цього Закону, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 вказаного Закону (в редакції на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про цілий ряд обставин, в тому числі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Згідно з ч. 5 ст. 11 вказаного Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч.1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч.2). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, то таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч.5).

Частина 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману.

Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Судом встановлено, що укладений 01.06.2006 року кредитний договір ZPAAGL00000042 містить повну і детальну інформацію про права і обов`язки його учасників, передбачену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання кредитного договору). Зміст договору відповідає діючому цивільному законодавству, містить всі суттєві умови, порядок отримання і повернення кредиту, його вартість та розмір платежів. Сторони договору без будь-яких застережень підписали договір, обумовивши відповідальність за його невиконання. При цьому кредитний договір передбачає лише ті види відповідальності позичальника за його невиконання, які передбачені ЦК України.

На підставі досліджених доказів судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору ОСОБА_5 погодилася з усіма його умовами, самостійно обрала валюту кредитування та валюту виконання зобов`язання, що підтверджується її підписом.

Також судом встановлено, що при укладанні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, процентних ставок, порядку оплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Враховуючи особливості кредитного договору, встановлені ним види відповідальності позичальника за невиконання договору є адекватними і такими, що покликані забезпечити добровільне гарантоване повернення позичальником отриманих грошових коштів і спонукати останнього до їх повернення у встановлені договором строки.

Доводи позову про те, що при укладенні кредитного договору банком не було надано їй як споживачу передбачену законом інформацію про умови кредитування, необґрунтовані та спростовуються укладеним між сторонами кредитним договором, а саме умови, про які зазначає Позивач передбачені договором, а інші умови його 6 розділом.

При цьому, при укладанні кредитного договору Позичальник ОСОБА_5 знала про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувалась з ними, погодилась з його умовами та не заперечувала проти надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, сплати процентів, про що свідчить: анкета-заява на отримання кредиту для придбання нерухомості, договір без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов, після чого Позивач виконувала його умови.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Отже, доводи позову з цього приводу є безпідставні.

Вказаний договір не містить дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу, а види відповідальності позичальниці покликані забезпечити своєчасне виконання нею кредитних зобов`язань, а отже не є непропорційно великою сумою компенсації в контексті положень законодавства про захист прав споживачів.

Кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивачка самостійно та добровільно обрала ЗАТ КБ «Приватбанк» для укладення з ним кредитного договору.

Окремо, суд зауважує про те, що з анкети-заяви на отримання кредиту вбачається, що Позивач на момент укладання спірного договору працювала у Відповідача, що додатково свідчить про можливість обізнаності про умови кредитування.

За таких обставин, кредитний договір відповідає актам цивільного законодавства, в тому числі щодо захисту прав споживачів, а доводи позову про те, що кредитний договір містить несправедливі умови, а банком використано нечесну підприємницьку практику, що потягло порушення прав позичальниці як споживача, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і що є підставою для визнання договору недійсним, суд вважає необґрунтованими.

Виходячи з відсутності доказів порушення прав позивачки, як споживача, при укладанні нею кредитного договору з боку банку та дисбалансу договірних прав та обов`язків за кредитним договором на шкоду позивачці, надання їй банком усієї необхідної і достатньої інформації при його укладанні, дотримання сторонами у момент укладення договору вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов, та з урахуванням того, що сам кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому у задоволенні прозову слід відмовити з наведених підстав.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04).

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, приймаючи, що позов задоволенню не підлягає, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 12, 79-81, 89, 141, 263-265, 268, 272-273, 279, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Національний банк України залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя М.М. Дмитрієва