Справа № 727/7618/23
Провадження № 2/727/1417/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

09 листопада 2023 року м.Чернівці

Шевченківський районний суд м.Чернівці у складі:

головуючої судді М.Є.Бойко ,

за участю:

секретаря судових засідань Васківчук В.В.,

представника позивачки адвоката Решетова В.В.,

представника відповідача адвоката Логінової М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Чернівці, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року адвокат Решетов В.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 20 700 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України на день складання позовної заяви становить 756 970,02 грн., огрунтовуючи свої вимоги наступними обставинами.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме: 12.12.2019 року ОСОБА_1 отримала за договорами позики 17 000 доларів США від ОСОБА_3 ; 14 000 доларів США від ОСОБА_4 та 10 400 доларів США від ОСОБА_5 , які витратила на своє лікування, а в подальшому самостійно їх повернула позикодавцям, в зв`язку із чим позивачка вважає, що у відповідності із ч.1 ст.544 ЦК України має право зворотної вимоги до відповідача про повернення їй половини зазначених коштів, оскільки вони були використані в інтересах сім`ї, а тому договори позики від 12.12. 2019 року утворюють обов`язки для ОСОБА_2 як для другого з подружжя згідно вимог ч.4 ст. 65 СК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду від 31.07.2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження.

18.08.2023 року до суду надійшов відзив на позов адвоката відповідача - ОСОБА_6 , в якому вона просить повністю відмовити у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю, необгрунтованістю та недоведеністю, оскільки ОСОБА_2 самостійно оплачував лікування позивачки в Ізраїлі за рахунок коштів, які він заробляв неофіційно та коштів благодійних фондів, які він залучив до допомоги. Щодо договорів позики від 12.12.2019 року у відзиві зазначено, що про їх існування відповідач взагалі не знав, вважає, що їх оригінали у позивачки відсутні, в їх укладанні потреби не було та сам по собі факт їх укладення він заперечує. Крім того, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є рідною та двоюрідною сестрами ОСОБА_1 , ОСОБА_5 - її подругою , а тому вони могли на прохання позивачки підписати будь-який документ, а вона, в свою чергу, не мала можливості самостійно повернути їм нібито взяті у борг кошти, оскільки не працює та не має жодних доходів.

У відповіді на відзив на позов, яка надійшла 02.10.2023 року, адвокат позивача ОСОБА_7 звернув увагу суду на те, що докази наявності у відповідача коштів, які були необхідні для лікування дружини, в матеріалах справи відсутні, і такі обставини не відповідають дійсності . Також зазначив, що оригінали договорів позики та розписок про повернення одержаних за ними грошових коштів у позивачки дійсно відсутні, натомість, на підтвердження таких обставин, вона може надати засвідчені позикодавцями їх копії. Крім того, на його думку, придбання останніми через місяць після повернення їм боргу нерухомості, про що він надає відповідні докази, також свідчить, про обґрунтованість позовних вимог.

Заперечення на відповідь на відзив на позов від сторони відповідача до суду не подавались.

Ухвалою суду від 07.11.2023 року підготовче провадження у справі закрито.

В судове засідання позивачка та відповідач не з`явились . Їх представники надали суду пояснення, які аналогічні викладеним ними раніше у поданих до суду позові, відзиві на позов та у відповіді на відзив на позов.

Так, представник позивачки підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених ним у позовній заяві, пояснивши при цьому, що оригінали договорів позики та розписок про повернення боргу позивачкою загубились.

Представник відповідача позов повністю не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних встановлених судом обставин та відповідних їм правовідносин.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 07.09.2006 року (т.1а.с.7).

У відповідності із копіями договорів позики від 12.12.2019 року, долучених до позову, ОСОБА_1 отримала у борг до 31 грудня 2022 року від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 17 000 доларів США, від ОСОБА_4 - грошові кошти в сумі 14 000 доларів США, а також від ОСОБА_8 - 10 400 доларів США до 30.06.2023 року, для оплати лікування наявного у позивачки онкологічного захворювання. ( т.1 а.с.а.с.13-15).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07.07.2022 року шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с.144) .

Згідно із копіями розписок, які містяться у матеріалах справи, 08.12.2022 року ОСОБА_1 повністю повернула ОСОБА_3 , ОСОБА_4 кошти, отримані нею від останніх у позику за відповідними договорами від 12.12.2019 року, тобто 17 000 доларів США та 14 000 доларів США відповідно, а 10.05.2023 року позивачка також повністю повернула ОСОБА_5 10 400 доларів США згідно умов договору № 1, укладеного між ними 12.12.2019 року.

Наявність у позивачки онкологічного захворювання та понесені в зв`язку із цим витрати підтверджуються відповідними доказами, що містяться в матеріалах справи, як то: виписками з історії хвороби, результатами досліджень, висновками лікарів, довідкою про встановлення позивачці другої групи інвалідності, договором про надання їй платних медичних послуг, рахунками, квитанціями та чеками про їх оплату тощо (т.1 а.с.а.с. 16-137),

Отже, судом встановлено факт використання сторонами грошових коштів в інтересах сім`ї .

Разом з тим, для солідарної відповідальності подружжя за боргами слід обов`язково встановити також факт виникнення боргу, тобто отримання позики під час шлюбу та укладення відповідних договорів в інтересах сім`ї.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) вказала про те, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Як зазначено у п.66 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року по справі № 638/18231/15-ц якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідні висновки викладені і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465св18).

Поясненнями сторони не може доводитися і факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

Відповідно до частини першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги або заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані підтверджуються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини. які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частин першої, третьої статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини шостої статті 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Такий наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу такого письмового документа (частини п`ята - шоста статті 91 ГПК України).

На підтвердження своїх вимог позивачкою до позовної заяви додано копії договорів позики від 12.12.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , а також розписок останніх про повернення їм позивачкою взятих у борг 12.12.2019 року грошових коштів. Оригіналів вказаних договорів та розписок матеріали справи не містять, не надано їх для дослідження суду і в ході розгляду справи.

Відповідач заперечує наявність між між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 правовідносин, що випливають із договорів позики, оспорює та не визнає факт їх укладення, а також факт повернення боргу позивачкою; на заявлене ним клопотання про витребування оригіналів останніх та оригіналів розписок про повернення ОСОБА_1 боргу та про призначення судово-технічної експертизи з метою визначення часу підписання цих документів сторона позивачки заявила про те, що вони є втраченими, а саме: загубились.

Враховуючи зазначене, такі докази не можна взяти до уваги.

Одночасно суд вважає неспроможними і посилання позивачки на те, що укладення договору позики з ОСОБА_5 підтверджується доказом здійснення останньою періодично грошових переказів на її ім`я, ім`я відповідача, а також на ім`я її матері, оскільки у даній справі не доведено, що вказані перекази здійснені саме за таким договором, крім того, за умовами наданої суду його копії позивачкою отримано всі кошти однією сумою.

Докази щодо придбання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 нерухомості також не свідчать про укладення ними договорів позики з позивачкою з огляду на непідтвердження їх укладення належними доказами.

Таким чином, за вказаних обставин суд позбавлений можливості встановити наявність між позивачкою, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 правовідносин за договорами позики, визначити дійсний зміст та достовірність документів, на підставі яких доказується факт їх укладення та умови, а тому вважає, що стороною позивачки не доведено отримання ОСОБА_1 у борг зазначених у позові грошових коштів та виникнення у відповідача також зобов`язання щодо їх повернення, в зв`язку із чиму задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю його вимог належними та допустимими доказами.

Питання щодо стягнення понесених сторонами судових витрат при ухваленні рішення не вирішується, оскільки під час розгляду даної справи представники сторін заявили, що докази на підтвердження їх розміру будуть надані до суду в строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набуває законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 17 листопада 2023 року.

Реквізити сторін:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Представник позивачки: адвокат Решетов Віктор Вікторович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №251 від 14.05.2004 року, видане Чернівецькою обласною КДКА на підставі рішення №17/1 від 14 травня 2004 року, робоча адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача: Логінова Марія Дмитрівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №000304, видане Радою адвокатів Чернівецької області 26.10.2018 року, робоча адреса: м. Чернівці, вул. Шевченка,7, оф.3.

Суддя М. Є. Бойко