Справа № 308/8857/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Малюк В.М.,

при секретарі судового засідання Матіко Я.Ю.,

з участю позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Бачинської А.В.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Мигальчич Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частини будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя, виключення частини майна із складу спадкового майна, виділення частини майна в натурі та визнання права власності на частку майна ,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 , який мотивує тим, що в період з квітня 1987 року по березень 1990 року і з березня 1994 по 09.10.1997 вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

У березні 1996 р. ОСОБА_2 показав недобудову, яка їй сподобалась і вона погодилася на купівлю за 17000,00 дол. США. Під час фактичних шлюбних відносин та спільного проживання з відповідачем ними набуто у власність нерухоме майно, а саме: недобудований житловий будинок по АДРЕСА_1 ступінь готовності 61% та земельну ділянку на якій він розміщений площею 0.1097 га, кадастровий номер :03:002:0024.

ОСОБА_2 спірну земельну ділянку та будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , оформив на свою матір, хоча фактично це майно було куплене, а будинок добудовувався на спільні з позивачкою кошти. Вона займалася в ансамблі, виїжджала на гастролі за кордон, мала дуже хороші заробітки.

Позивачка зазначає, що довіряла відповідачу, тому ніколи не вникала у правовстановлюючі документи, ніколи не бачила цей договір і постійно вважала, що ОСОБА_2 оформив будинок на себе. Будинок продовжував будуватися за кошти, що були виручені позивачкою від продажу квартири, автомашини та земельної ділянки з недобудовою в с. Сторожниця.

05.05.1997 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 переїхали у недобудований будинок в с. Баранинці, мати відповідача в будинку не проживала і не реєструвалася, жодного разу не казала, що будинок зареєстровано на неї.

09.10.1997 сторони зареєстрували шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народилася друга донька ОСОБА_3 .

Сторони продовжували добудовувати будинок, мати ОСОБА_2 у цьому участі не брала, комунальні послуги не оплачувала, договір купівлі-продажу в БТІ не зареєструвала. Всі документи на здачу будинку в експлуатацію, як виявилося, відповідач виготовляв потай від позивачки.

Протягом 1997-2012 рр. сторони увесь час щось добудовували в будинку, ремонтували, облаштовували, купляли і міняли необхідну техніку, впорядковували прибудинкову територію, земельну ділянку (збудували огорожу з належної позивачу цегли, забетонували доріжки, зробили перепланування в будинку, замінили вікна і двері, поштукатурили будинок, розширили кухню, переробили котельню, замінили труби опалення, встановили автоматичні гаражні ворота тощо).

У 2006 році будинок фактично був побудований, його ступінь готовності складала 100%.

Позивачка зазначає, що будинок АДРЕСА_1 є її та неповнолітньої доньки Лівії єдиним житлом.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.03.2013 шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано, доньку ОСОБА_3 залишено при матері, позивачка із дитиною проживає у вищезгаданому будинку в с. Баранинці.

Тільки після розірвання шлюбу, у зв`язку з позовом ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування та судовими процесами позивачка дізналася, що стороною договору купівлі-продажу будинку була мати ОСОБА_2 , хоча вона не могла купити будинок і земельну ділянку, бо все життя працювала вчителем і методистом та не мала достатніх коштів. Натомість має місце обман позивачки, яка всі свої кошти вклала у цей будинок.

З огляду на вищенаведене, позивачка просить суд визнати 39% будинковолодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виключити 39% будинковолодіння АДРЕСА_1 зі складу спадкового майна ОСОБА_4 , яке прийняв у складі спадкового майна ОСОБА_2 , виділити в натурі 30% та визнати за ОСОБА_1 право власності на 30 % у будинковолодінні АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій воно розташоване, кадастровий номер :03:002:0024.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги з викладених підстав підтримала в повному обсязі та просила такі задоволити. Зазначила, що всі квитанції приходили на ОСОБА_2 . Вона не знала, що будинок зареєстрований на його маму.

Представник позивачки адвокат Бачинська А.В. в судовому засіданні позовні вимоги з підстав викладених у позові підтримала повністю та просила такі задоволити.

Представник відповідача адвокат Мигальчич Л.А. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність. Показала також, що всі докази були досліджені у справі №308/14441/13-ц і описані в ухвалі апеляційного суду Закарпатської області від 06.02.2015 року, а тому все зводиться до переоцінки доказів.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка донька ОСОБА_1 ОСОБА_5 підтвердила покази зазначені нею в нотаріально-засвідченій заяві, а саме : « ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 є моєю матір`ю. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 є моїм батьком. З дня свого народження я проживала з матір`ю і батьком у будинку в АДРЕСА_1 . Після розлучення батьки ще деякий час проживали в одному будинку, але з жовтня 2017 року батько переїхав на іншу адресу. Після розлучення батьків (в 2013 році), моїй матері ОСОБА_1 (відповідно і мені) стало відомо, що будинок, у якому ми проживаємо ю АДРЕСА_1 записаний не на батька ОСОБА_2 , а на того покійну маму - ОСОБА_6 (хоча усі квитанції по комунальним послугам надходили та продовжують надходити на ім`я ОСОБА_2 , це мені достеменно відомо, оскільки я їх отримувала вдома по пошті). За час, який я себе пам`ятаю (приблизно з 2007 року), бабуся ОСОБА_7 майже ніколи не приходила до нас додому (по АДРЕСА_1 ). Ніякої щасті у покращенні і реконструкції будинку (в АДРЕСА_1 ) не брала, з нами ніколи не проживала. Бабуся проживала в квартирі по АДРЕСА_2 , мені це відомо. Ніяку фінансову підтримку бабуся нашій сім`ї не надавала. У 2008 році в нашому будинку замінили покрівлю з черепиці на металочерепицю, замінили всі внутрішні міжкімнатні двері. Влітку 2009 року запросили майстрів обшити дерев`яною ламберією кімнати другого поверху. Приблизно в той же час запросили майстрів, щоб переробити вхідні сходи і металевий балкон на другому поверсі. Також почали штукатурити фасад будинку. В 2010 році добудували кухню, закінчили роботи з фасадом будинку, зробили ремонт в гаражі та облаштували кладову у підвалі».

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 09.10.1997 року, шлюб був розірваний рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.03.2013 року.

11.04.1996 р., тобто до укладення шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали у власність нерухоме майно, а саме недобудований житловий будинок по АДРЕСА_1 , ступінь готовності 61% та земельну ділянку на якій він розміщений площею 0.1097 га, кадастровий номер :03:002:0024.

Відповідно до договору купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Дроботя А.Й. від 11.04.1996 р. вбачається, що ОСОБА_8 продав ОСОБА_4 незавершений будівництвом житловий будинок (61% готовності) та земельну ділянку розміром 0,11 га., що знаходиться в АДРЕСА_3 .

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК №008878 вбачається, що ОСОБА_4 була власником земельної ділянки площею 0,1097 га, розташованої в АДРЕСА_1 .

05.05.1997 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 переїхали у недобудований будинок в с. Баранинці.

Встановлено, що ОСОБА_2 спірну земельну ділянку та будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , оформив на свою матір ОСОБА_4 , хоча остання в будинку не проживала і зареєстрованою не була.

Вказаний факт підтверджується довідкою виданою сільським головою Баранинської сільської ради за № 246 від 17.10.2013 року.

Відповідно до акту приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта індивідуального житлового будинку від 18.12.2006 року вбачається, що приймальною комісією було вирішено питання про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку, розміщеного в АДРЕСА_1 , пред`явлений забудівником ОСОБА_4 .

Відповідно до рішення Баранинської сільської ради Ужгородського району № 6 від 07.11.2008 року вбачається, що виконавчий комітет Баранинської сільської ради вирішив: прийняти індивідуальний житловий будинок в експлуатацію гр. ОСОБА_4 , який розташований в АДРЕСА_1 ; затвердити акт здачі в експлуатацію житлового будинку в АДРЕСА_1 ; оформити право власності на індивідуальний житловий будинок в АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 ; Ужгородському районному комунальному (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна виготовити свідоцтво про право власності на житловий будинок та надвірні споруди та зареєструвати.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області від 18.05.2009 р. вбачається, що ОСОБА_9 померла, яка являлась матір`ю ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.07.2013 року було встановлено факт, що ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 79 років, та ОСОБА_10 , є однією ж особою та являється рідною матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_11 відкрилась спадщина, яка складалася, у тому числі із домоволодіння житлового будинку, розташованого на земельній ділянці пл. 0,1097 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.03.2013 шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано, доньку ОСОБА_3 залишено при матері.

З довідки виданої сільським головою Баранинської сільської ради за № 2215 від 15.09.2016 р. вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровані та проживають з 1997 року, за адресою АДРЕСА_1 .

Встановлено, що після розірвання шлюбу, у зв`язку з позовом ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, позивачка дізналася, що стороною договору купівлі-продажу будинку була мати ОСОБА_2 ОСОБА_4 , хоча остання не могла купити будинок і земельну ділянку, бо все життя працювала вчителем і методистом та не мала достатніх коштів.

В подальшому, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.07.2014 позов ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування задоволено: визнано за останнім право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_4 та на домоволодіння - житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,1097 га, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :03:002:0024, за адресою: АДРЕСА_1 ; у позові ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, відмовлено.

Вказане рішення суду, залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 06.02.2015 року.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що протягом 1997-2012 рр. сторони увесь час щось добудовували в будинку, ремонтували, облаштовували, купляли і міняли необхідну техніку, впорядковували прибудинкову територію, земельну ділянку (збудували огорожу з належної позивачу цегли, забетонували доріжки, зробили перепланування в будинку, замінили вікна і двері, поштукатурили будинок, розширили кухню, переробили котельню, замінили труби опалення, встановили автоматичні гаражні ворота тощо).

З долученої до матеріалів справи нотаріально посвідченої заяви від 07.08.2023 року зареєстрованої в реєстрі за №1028 встановлено, що свідок ОСОБА_12 повідомила наступне:

«Я з 1992 року по 1998 рік проживала за адресою АДРЕСА_5 . Я особисто знайома з ОСОБА_13 та ОСОБА_2 з 1994 року, оскільки вони винаймали квартиру, яка розташована у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_6 , і я на той час представляла на законних підставах інтереси колишньої власниці вказаної вище квартири за номером 19 - ОСОБА_14 і від її імені як представник підписувала Договір № 19-3 «На здачу житла в піднайом», укладений від 18 листопада 1994 року.

Я особисто познайомила ОСОБА_2 з керівником житлово-будівельного кооператива (ЖБК СЕВЕР) ОСОБА_15 . ОСОБА_2 особисто знайшов вказану вище квартиру для оренди, бо у цьому кооперативному будинку жив його товариш.

Цією заявою я свідчу про те, що ОСОБА_13 та ОСОБА_2 проживали разом з дітьми, а саме з ОСОБА_16 , сином ОСОБА_13 від першого шлюбу, та ОСОБА_13 , донькою ОСОБА_13 та ОСОБА_2 , народженою до реєстрації їх шлюбу. Проживали вони з листопада 1994 року до весни 1997 року. У мене є наявні фотографії наших спільних святкувань з ОСОБА_13 та ОСОБА_2 .

У той час, коли ОСОБА_2 виходив з дому (він говорив, що ходить на роботу), то забирав ключі від вказаної вище квартири за номером 19 тому, щоб ОСОБА_13 не могла нікуди виходити з квартири. Тому, коли треба було ОСОБА_13 вийти у магазин за покупками, то вона просила мене доглядати за її дітьми. Тоді я йшла до них у квартиру за номером АДРЕСА_7 , була з дітьми, сторожила квартиру і чекала до того часу, поки ОСОБА_13 повернеться. Це відбувалося неодноразово.

У 1997 році родина ОСОБА_17 , а саме ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , виїхали з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 , бо вони купили житловий будинок. Повідомляю, що я була одного разу у них у будинку у селі Баранинці, Ужгородський район, Закарпатська область. На той час вказаний вище будинок ще не був поштукатурений, також ще не було там паркану.

У 2008 році мій колишній чоловік ОСОБА_19 , який проживає за адресою АДРЕСА_5 , та мій син ОСОБА_20 , 1988 року народження, який проживає за адресою АДРЕСА_5 , на прохання і замовлення ОСОБА_2 оздоблювали дерев`яною ламберією 2 (дві) кімнати мансардного поверху вказаного вище будинку Бабидоричів у селі Баранинці.

Зі слів мого сина ОСОБА_20 я знаю про те, що за цю роботу по оздобленню мансарди розраховувався особисто ОСОБА_2 ».

В судовому засіданні також встановлено, що мати ОСОБА_2 у будівництві участі не брала, комунальні послуги не оплачувала. Крім того, з 2000 року ОСОБА_4 тяжко хворіла і не виходила з квартири в м. Ужгороді.

З дослідженої в судовому засіданні пенсійної справи ОСОБА_4 встановлено, що остання з 1948 по 1985 роки працювала вчителем і методистом. З 1985 року по 2009 рік отримувала мінімальну пенсію, що у свою чергу свідчить про неможливість самостійного придбання останньою вказаного нерухомого майна.

Вказаний факт також підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 26.09.2014 року зареєстрованої в реєстрі за №1069 свідка ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ужгородським MB УМВС України в Закарпатській області 18.01.1996 року, попередньо ознайомленого з вимогами цивільного законодавства, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, офіційно повідомив суду про наступне:

«- у 1992 році AT «Софора» викупила у Баранинської сільської ради земельну ділянку для будівництва шести котеджів одного типу по АДРЕСА_8 ;

- від організації я вів нагляд за будівництвом та займався постачанням та заготівлею будівельних матеріалів;

- працюючи на AT «Софора», від організації я отримав у приватну власність один із вказаних будинків під номером АДРЕСА_9 (стара адреса), який у подальшому був проданий;

- з ОСОБА_22 я знайомий з весни 1996 року. Саме тоді вона з чоловіком почала займатися будівництвом, проданого сусіднього будинку, за адресою АДРЕСА_3 (стара адреса);

- на момент продажу будинок АДРЕСА_10 за вищевказаною адресою знаходився на стадії незавершеного будівництва, а саме: збудований фундамент з бетонних блоків, цегляні стіни та покриття з черепиці, вікна, двері у будинку були не встановлені, вода та газ були підведені до ділянки;

- зі слів колишнього власника вищезгаданого будинку АДРЕСА_10 , ОСОБА_8 , вищевказану недобудову разом з приватизованою земельною ділянкою він продав за 17000,00 (сімнадцять) тисяч умовних одиниць;

- з весни 1996 року по травень 1997 року у недобудові в АДРЕСА_3 , ніхто не проживав, але будівництвом, у той час займалась ОСОБА_22 та її чоловік ОСОБА_23 . Вона приходила на будівництво і керувала будівельним процесом, саме: під її керівництвом було здійснено внутрішнє перепланування будинку (тому план будинку відрізняється від інших типових будинків), облаштовано подвір`я та земельну ділянку;

- ОСОБА_10 - мати ОСОБА_2 - участі у будівництві ніколи не приймала та після переселення сім`ї її сина ОСОБА_2 з дружиною та 2 дітьми - ОСОБА_24 та ОСОБА_25 - на постійне місце проживання, за адресою АДРЕСА_10 , не поселялася, оскільки фактично проживала у власній квартирі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_11 , та була моєю сусідкою до дня її смерті».

Факт не проживання у спірному будинку ОСОБА_4 також стверджується оголошеними в судовому засіданні показами свідка ОСОБА_26 , яка показала, що мати ОСОБА_2 мала свою квартиру і у будинку не проживала.

З дослідженої в судовому засіданні нотаріально-посвідченої заяви свідка ОСОБА_27 від 25.10.2023 року зареєстрованої в реєстрі за №1116, встановлено, що « ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , цією заявою бажаю ствердити наступні обставини. Я знайомий з ОСОБА_1 з травня 1997 року, оскільки на запрошення ОСОБА_2 здійснив у травні - червні 1997 року облаштування металевої частини вхідних воріт будинку по АДРЕСА_12 ), а саме: вхідна хвіртка, 4 розпашні частини воріт (дві секції) для в`їзду, декори на верхню частину кам`яної огорожі. Замовлення та розрахунок за ці роботи зі мною здійснював особисто ОСОБА_2 , в цілому я отримав від ОСОБА_28 суму еквівалентну 700 Доларів СІЛА. Остаточний розрахунок був у липні 1997 року. Першого разу для огляду об`єкту, замірів я прибув до будинку у АДРЕСА_1 (колишня адреса АДРЕСА_10 ), разом зі своєю дружиною ОСОБА_29 . Під час розмови виявилося, що моя дружина ОСОБА_29 і ОСОБА_30 раніше знайомі, оскільки були сокласницями. З мамою ОСОБА_2 я не знайомий, ніколи її не бачив, її прізвище:та ім`я мені не відоме».

Також встановлено, що вже у шлюбі, будинок продовжував добудовуватися за кошти, що були виручені позивачкою від продажу квартири, автомашини та земельної ділянки з недобудовою в с. Сторожниця.

Вказаний факт підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме:

- договором купівлі-продажу 05.06.1997 року серії ААІ №011314, згідно якого гр. ОСОБА_31 продала громадянину ОСОБА_32 належну їй земельну ділянку розміром 0, 12 га, що розташована на території с. Сторожниця;

- довідкою начальника Ужгородського ВРЕР УДАІ УМВС в Закарпатській області, виданої 28.11.2012 року за вих. №8/Р-132В, згідно якої ОСОБА_1 належав транспортний засіб марки «Ауді 80», 1986 року випуску, № НОМЕР_3 з 29.10.1993 року, а 05.10.1999 року даний транспортний засіб знятий з обліку для реалізації.

Статтею 57 СК України чітко передбачено перелік майна, яке може бути особистою власністю дружини, чоловіка. До такого майна відноситься: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За змістом частин 1-3 ст. 61 СК України - 1. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 2. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. 3. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

З огляду на викладені встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що до складу спадкового майна померлої ОСОБА_4 входить не весь будинок, а 61%, тобто та частина будинку, яка була придбана до укладення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; інші 39% будинковолодіння АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У зв`язку з цим, слід виключити 39% житлового будинку із складу спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Що стосується вимоги щодо визнання за позивачкою права власності на частку майна, а саме на 30 % у будинковолодінні АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій воно розташоване, кадастровий номер :03:002:0024, то така задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно з ч.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як встановлено в судовому засіданні на утриманні ОСОБА_1 не перебувають неповнолітні діти, оскільки на момент розгляду справи найменша донька ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) досягла повноліття.

В той же час, частиною 2 ст. 355 ЦК України встановлено, що майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є в спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно з ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 19,5 % у будинковолодінні АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій воно розташоване, кадастровий номер :03:002:0024.

Поряд з цим, що стосується заявленої позивачкою вимоги щодо виділення майна в натурі, то така задоволенню не підлягає, оскільки при виділі частки будинку в натурі виділена частка формується як окремий, ізольований від інших, об`єкт нерухомості, який окремо реєструється.

З цього слідує, що ініціатор виділу частки будинку в натурі зобов`язаний довести технічну можливість такого виділу. Таке доведення можливе шляхом проведення експертизи, однак позивач не довела і не намагалась довести згадану технічну можливість виділу, не клопотала, зокрема, про проведення експертизи.

Крім цього, підсумовуючи наведене, суд вважає за необхідне спростувати позицію представника відповідача про наявність переоцінки доказів, оскільки рішення судів у справі 308/14441/13-ц не мають преюдиціального значення у даній справі, оскільки різні предмети позовів і вказаними рішеннями було відмовлено ОСОБА_1 у позові з процесуальних питань.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

На підставі викладеного, ст.ст.328, 355, 368, 370, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задоволити частково.

Визнати 39% будинковолодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Виключити 39% будинковолодіння АДРЕСА_1 зі складу спадкового майна ОСОБА_4 , яке прийняв у складі спадкового майна ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 19,5 % у будинковолодінні АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій воно розташоване, кадастровий номер :03:002:0024.

В решті вимог позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 20.11.2023 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.М. Малюк