Справа № 462/9170/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2023 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючої-судді - Гедз Б.М.

за участю секретаря судових засідань - Ясниської В.Я.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Яцуляка Т.Р.

представників відповідача - адвокатів Фостяка А.Я., Косик Л.А.

представника третьої особи - Коваля А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , яку вона отримала, згідно ордеру на вселення у 1994 році. У вказаній квартирі вона зареєстрована та проживає, окрім неї у квартирі також зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , неповнолітній ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , однак відповідачі ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 хоч і зареєстровані за згаданою адресою, однак не проживають у ній протягом тривалого часу. Неповнолітній ОСОБА_3 взагалі ніколи не проживав. Просила позов задоволити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 14.01.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.12.2022 року орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради зобов`язано надати висновок щодо розв`язання спору про визнання ОСОБА_3 , 01.07.2020 року таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кв. АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач заявлені нею позовні вимоги підтримала у повному обсязі, покликаючись на мотиви, викладені у позові. Додатково пояснила, що згадана квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною, не приватизована, перебуває у комунальній власності та в такій зареєстровано 6 осіб. Вказує, що відповідач ОСОБА_2 є її сином та не проживає у вказаній квартирі з 2014 року, постійне його місце проживання за адресою на АДРЕСА_2 разом з дружиною, однак після народження у них сина, її внука - ОСОБА_3 , відповідач зареєстрував його за адресою: АДРЕСА_3 без її відома та згоди. Окрім них, у квартирі зареєстрована також її дочка та її діти. Відповідач протягом тривалого часу не проживає за адресою: АДРЕСА_3 , хоча жодних перешкод у користуванні майном йому не чинилось, за комунальні послуги не сплачував, його особистих речей у квартирі немає. Внука ОСОБА_2 вона бачила лише раз після його народження, за місцем його зареєстрованого місця проживання останній ніколи не проживав. Просила позов задоволити.

Представник позивача - адвокат Яцуляк Т.Р. у судовому засіданні позовні вимоги та позицію позивача підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та просив позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Фостяк А.Я. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 заперечив та підтримав раніше подані відповідачем письмові пояснення, оскільки дії сторони позивача щодо звернення до суду із вказаним позовом свідчать про намір останньої приватизувати спірну квартиру, усунувши при цьому від участі у приватизації відповідача у справі. Вказує, що 10.01.2020 року ОСОБА_1 зверталась до суду із позовом про визнання доньки ОСОБА_7 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та позов судом було задоволено. Надалі позивач звернулась до суду із вказаним позовом про визнання такими, що втратили право користування ОСОБА_2 та його сина (внука позивача) ОСОБА_3 , чим позбавляє відповідача права користування житлом, яке для нього по суті є єдиним, яким він має законне право користування, оскільки іншого житла у власності ОСОБА_2 немає. Зазначає, що саме через конфлікт щодо проживання відповідача у спірній квартирі у сторін по справі склались неприязні відносини, які тривають по даний час. Як у позивача, так і у сестри відповідача ОСОБА_5 , яка теж зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , є інше, придатне для проживання, житло, зокрема позивач разом із чоловіком фактично проживають у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_4 , який належить їй на праві приватної власності, натомість ОСОБА_5 , яка стверджує, що проживає у спірній квартирі, володіє будинком у с. Скнилів Львівської області та повідомляла, що переїжджатиме проживати у вказаний будинок, тобто вони не зацікавлені у проживанні в спірній квартирі, однак при цьому чинять перешкоди відповідачу у користуванні нею, оскільки дверний замок у квартиру замінено, а ключі відповідачу позивач не надає. Покликання позивача щодо залишення відповідачем з власної волі зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 з 2014 року та самоусунення від утримання майна не відповідають дійсності, так як відповідачем сплачуються платежі за комунальні послуги у спірній квартирі, протягом періоду 2016-2017 рр. систематично перебував за кордоном та в силу перебування на посаді водія часто знаходиться у відрядженнях. Наполягає, що причиною тимчасової відсутності відповідача у спірній квартирі є саме конфліктні відносини з позивачем, а не самовільне залишення відповідачем житла та втрати інтересу до такого. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник неповнолітнього ОСОБА_3 - адвокат Косик Л.А. у судовому засіданні повністю підтримала подані законним представником ОСОБА_3 - ОСОБА_2 письмові пояснення, заперечила проти задоволення заявлених позивачем вимог у повному обсязі та просила у задоволенні позову відмовити. В обгрунтування заявленої позиції зазначила, що малолітній ОСОБА_3 є членом сім`ї (внуком) наймача квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 та був зареєстрованій у вказаній квартирі 26.02.2021 року. Підстава, на якій у 2021 році місце проживання ОСОБА_3 реєструвалось за адресою: АДРЕСА_3 ніким у судовому порядку не оспорювалась, відтак він є таким, що набув у законному порядку право користування згаданою квартирою. Жодного іншого житла на праві власності малолітній ОСОБА_3 на даний час не набув, відтак визнання його таким, що втратив право користування житлом за адресою на АДРЕСА_3 призведе до порушення його прав на житло як дитини та по суті протиправно позбавить його законного права участі у приватизації квартири. Малолітній ОСОБА_3 тимчасово проживає із батьком за іншою адресою вимушено у зв`язку із неприязними відносинами, що склались між його батьком (відповідачем у справі) та позивачем. Звертає увагу на те, що ОСОБА_3 є малолітнім і не може, в силу свого віку, самостійно обирати місце його проживання, а тому факт його тимчасового не проживання у спірному житлі жодним чином не може бути безумовною підставою для позбавлення його права користування квартирою. До того ж позбавлення малолітньої дитини права корситування житловим приміщенням може вібуватись лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, однак у даній справі, як вбачається із висновку Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням є недоцільним, оскільки будуть порушені права малолітнього.

Представник третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради Коваль А.С. у суді вказав, що Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради як органом опіки та піклування на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглянуто питання щодо спору про визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право на корсиутвання квартирою АДРЕСА_1 . Працівниками відділу «Служба у справах дітей» Сихівського району та Залізничного району було здійснено візити за адресами: АДРЕСА_5 та АДРЕСА_3 . За результатами вивчення питання у вказаному спорі прийнято висновок, згідно якого Залізнична районна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право жилим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 , оскільки таке порушуватиме його майнові права, зважаючи також на те, що малолітній зареєстрований у кв. АДРЕСА_1 , яка перебуває у комунальній власності та у випадку втрати ним права користування таким нерухомим майном та зняття його з реєстрації за вказаною адресою буде позбавлений свого права на участь у приватизації зазначеного помешкання, що у свою чергу потягне за собою звуження його майнових прав.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані суду докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 532, виданої 10.03.2021 року ЛКП «Левандівка», а також згідно відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 111825 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано 6 (шість) осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - основний квартиронаймач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - внук.

Квартира АДРЕСА_1 неприватизована, загальна площа становить 35.80 кв.м. та складається з 1 кімнати.

Позивачем в обгрунтування заявлених вимог долучено до матеріалів позовної заяви акти: № 353 від 31.12.2020 року, № 53 від 11.03.2021 року, № 86 від 22.04.2021 року, № 129 від 25.05.2021 року, № 178 від 29.06.2021 року видані ЛКП «Левандівка» та акт № 1 від 29.09.2021 року, виданий ОСББ «Низинна-4», згідно змісту яких вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_6 , за даною адресою фактично не проживають.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що є донькою позивача у справі та сестрою відповідача у справі. Із мамою перебуває у добрих відносинах. У квартирі

АДРЕСА_1 вона зареєстрована та проживає разом із мамою, чоловіком та їхніми двома дітьми. Із братом у них склались неприязні відносини, за вищевказаною адресою він не проживає з 2014 року, особистих речей ні відповідача ОСОБА_2 , ні його сина у згаданій квартирі немає, має інше місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Перешкод у користуванні майном братові ніхто не чинив, з приводу питання усунення будь-яих перешкод у користуванні та проживання у квартирі АДРЕСА_1 ніколи до них не звертався. Про те, що місце проживання малолітнього сина відповідача - ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 їм нічого не було відомо, дізнались таку інформацію лише після звернення до ЛКП.

Свідок ОСОБА_8 у суді повідомила, що є сусідкою позивача, проживає у будинку АДРЕСА_7 з часу народження та знайома із сім`єю позивача, в тому числі із сином позивача - ОСОБА_2 , однак протягом близько півтора року не бачила його жодного разу. Наскільки їй відомо, після одруження ОСОБА_2 переїхав проживати до дружини та з того часу вона не бачила, щоб він проживав за адресою на АДРЕСА_3 . Сина ОСОБА_2 ніколи не бачила та не знайома з ним. Буваючи в гостях у позивача та її доньки, з дитячих речей у квартирі помітила лише дівчачі дитячі речі, які належать внучці позивачки у справі - ОСОБА_9 .

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім`ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Положеннями ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться судом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Аналіз правових норм дає підстави зробити висновок про те, що під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Сторона відповідача, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, зазначає про невідповідність викладених позивачем обставин щодо як факту залишення з власної волі відповідачем спірної квартири, так і періоду відсутності, починаючи з 2014 року, його повного самоусунення від утримання майна та несплату комунальних послуг. Причиною тимчасової відсутності відповідача у спірному помешканні вказує наявність неприязних відносин із позивачем та перешкод у вільному доступі до квартири.

Так, оцінюючи у сукупності представлені позивачем як докази в обґрунтування вимог акти ЛКП «Левандівка», а також показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , суд приходить до висновку, що такі не можуть бути розцінені судом як належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-80 ЦПК України виходячи з такого.

Стаття 71 ЖК УРСР визначає, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Представлені суду позивачем акти ЛКП «Левандівка» щодо не проживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , не містять відомостей, які підлягають обов`язковому доказуванню у категорії справ щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зокрема жоден із вищезазначених актів не містять будь-якої інформації про період непроживання відповідачів та жодним чином не підтверджують неповажність причин не проживання відповідачів у спірній квартирі.

Натомість аналізуючи відомості, викладені в акті № 1 вид. 29.09.2021 року ОСББ «Низинна», згідно якого під час обстеження було виявлено, що в квартирі

АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають ОСОБА_2 з 2013 року та ОСОБА_3 та показання позивача та свідків сторони позивача, вбачаються суперечності щодо періоду не проживання відповідача, зокрема згідно акта № 1 відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 2013 року, згідно пояснень позивача та показів свідка

ОСОБА_10 - відповідач не проживає у спірній квартирі з 2014 року. За наведеного встановити дійсний період та тривалість не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні суд позбавлений можливості.

Крім того, судом критично оцінюються показання свідка ОСОБА_5 , яка є близьким родичем сторін у справі, вказує на неприязні відносини із відповідачем та по суті є заінтересованою у результатах розгляду справи стороною.

Суд зауважує також, що підставою для позбавлення права користування жилим приміщенням може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суд по справі № 227/1044/20 від 21.07.2021.

У даному випадку, в ході судового розгляду справи, позивачем не доведено належними та беззаперечними доказами втрату відповідачами інтересу до спірного помешкання за відсутності перешкод у вільному користуванні ними таким.

Всупереч наданим у судовому засіданні поясненням сторони позивача, із наданих до матеріалів справи відповідачем ОСОБА_2 квитанцій вбачається, що у період з 10.03.2021 року ним періодично здійснювались платежі за надані за адресою: АДРЕСА_3 житлово-комунальні послуги.

Натомість позивачем жодним чином не спростовано покликання відповідача на наявність у нього перешкод у користуванні вищезгаданим житлом.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні повідомила, що є донькою позивача у справі та сестрою відповідача, повідомила, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані її мама, сестра разом із своїми двома неповнолітніми дітьми та брат із своїм сином. Раніше у цій квартирі також була зареєстрована і вона, однак мама звернувшись до суду із позовом на підставі рішення суду виписала її з квартири, про що вона дізналась вже пізніше, оскільки позивач їй не повідомляла про подання позову. Рішення суду нею не оскаржувалось, оскільки вона має інше житло для проживання, однак її брат, відповідач у справі, свого житла не має, проживає разом із дружиною у квартирі, яка їм на праві власності не належить і наскільки їй відомо, мама та сестра чинять йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , де він зареєстрований. Вважає вказаний позов несправедливим по відношенню до брата ОСОБА_2 , оскільки у спірній квартирі проживає їхня сестра з дітьми, яка має у власності будинок, придатний для проживання, мама проживає разом із батьком у будинку в с. Молошки Львівської області, тобто усі забезпечені житлом і раніше у них була усна домовленість, що квартира на АДРЕСА_7 буде для брата, однак виписавши його із квартири, він єдиний зі всієї сім`ї залишиться без жодного житла.

Суд звертає увагу на те, що права членів (колишніх) сім`ї власника житла підлягають захисту, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

В свою чергу, матеріалами справи не встановлено і факту перебування на праві власності у відповідача іншого жилого приміщення, придатного для проживання.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За наведеного, суд приходить до переконання, що позивач не надала для суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову, зокрема і в частині покликань на те, що відповідач без поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні та при цьому слід звернути увагу на те, що наявність сімейного конфлікту та неприязних відносин не можуть слугувати підставами для визнання особи такою, що втратила право користування спільним житлом.

Щодо заявленої позовної вимоги про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням малолітнього ОСОБА_3 суд виходить з такого.

У відповідності до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Відповідно до ч.2 ст.11, ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

У відповідності до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Оскільки, малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина, в силу свого віку, не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Відповідно до частини 4 та 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Більше того, згідно із ч.1 ст. 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.

Позивачем не заперечено, що підстава, на якій місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , реєструвалося у спірній квартирі, не оспорювалася, відтак виходячи з наведених вище норм законодавства вважається, що такий за фактом народження набув права користування цим житлом на законних підставах.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Так, суд бере до уваги також наданий Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради як органом опіки та піклування висновок № 260001 - вих. 14935 від 08.02.2023 року за результатами розгляду питання щодо спору про визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право на корсиутвання квартирою АДРЕСА_1 .

Згідно змісту висновку працівниками відділу «Служба у справах дітей» Сихівського району та Залізничного району було здійснено візити за аресами: АДРЕСА_5 та АДРЕСА_3 . Матірю неповнолітнього - ОСОБА_12 повідомлено, що вони сім`єю проживають за адресою: АДРЕСА_5 , квартира не належить їм на праві власності, тому здійснити перереєстрацію чоловіка та сина за вказаною адресою немає можливості, у вказаній квартирі проживають, оскільки іншого помешкання у них немає, а в житлове приміщення щодо якого є спір їх не пускають.

В ході обстеження квартири квартири АДРЕСА_8 встановлено, що така складається з 2-ох кімнат, кухні, вигод, створено належні умови. За вказаною адресою проживають: ОСОБА_13 , 1949 р.н., ОСОБА_14 , 1953 р.н., ОСОБА_12 , 1995 р.н., ОСОБА_15 , 2016 р.н., ОСОБА_2 , 1990 р.н., ОСОБА_3 , 2020 р.н. Зі слів гр. ОСОБА_14 ОСОБА_2 разом із сімєю проживає за вказаною адресою впродовж п`яти років, оскільки у нього конфлікт з гр. ОСОБА_1 .

За результатами вивчення питання у вказаному спорі прийнято висновок, згідно якого Залізнична районна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право жилим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 , оскільки таке порушуватиме його майнові права, зважаючи також на те, що малолітній зареєстрований у кв. АДРЕСА_1 , яка перебуває у комунальній власності та у випадку втрати ним права корситування таким нерухомим майном та зняття його з реєстрації за вказаною адресою буде позбавлений свого права на участь у приватизації зазначеного помешкання, що у свою чергу потягне за собою зменшення його майнових прав.

Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (надалі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

З урахуванням наведеного, факт не проживання малолітнього ОСОБА_3 , 2020 р.н., у спірному житлі зумовлений поважними причинами, оскільки він у силу свого віку та обставин, які склалися не може проживати у спірній квартирі, а тому на переконання суду відсутні передбачені статтями 71,72 України передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання таким, що втратив право користування цим житлом.

Крім того, оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, що позивачем не було доведено, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 та малолітнього

ОСОБА_3 слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 280-283 ЦПК України, ст.71, 72, 150 ЖК України, суд - у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - кв. АДРЕСА_1 відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , м. Львів, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , законним представником якого є ОСОБА_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, м. Львів, вул. Виговського, 34.

Повне рішення суду складено 16.05.2023 року.

Суддя: (підпис) Б.М. Гедз

З оригіналом згідно. Оригінал рішення знаходиться у справі № 462/9170/21

Суддя: Б.М.Гедз