ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/955/21 Номер провадження 22-ц/814/3903/23Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж.О. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Стеценко В.С.,

з участю ОСОБА_1 та її представника адвоката Таранкової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником адвокатом Олійник Лілею Михайлівною,

на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 11 травня 2023 року, постановлене суддею Кривич Ж.О. (повний текст складено 21 травня 2023 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору купівлі-продажу житлового будинку,

в с т а н о в и в:

08.02.2021 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, у якому просить визнати недійсними: свідоцтво на право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , видане Кременчуцьким міським управлінням юстиції 06.01.2016 стосовно житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; а також договір купівлі-продажу житлового будинку від 06.02.2018, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Мушинським О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №304.

В обґрунтування заявлених вимог позову зазначає, що згідно додаткового рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 26.11.2012 їй та її матері ОСОБА_4 виділено разом 42/100 (31/100 та 11/100) частини указаного домоволодіння, а саме: в житловому будинку літ. «А»- кімнату «1-4», загальною площею 11,1 кв.м.; по надвірним будівлям - частину сараю літ. «Б», сарай «Б1», сарай «Г», колодязь «К» та частину огорожі.

ОСОБА_2 виділено 58/100 частини домоволодіння з такими приміщеннями: в житловому будинку літ. «А» - передпокій «1-1», кладову «1-2», кухню «1-3» загальною площею приміщень 16,7 кв.м.; по надвірним будівлям: частину сараю літ. «Б», погріб «В», вбиральню «Д1», літній душ «Д», сарай «дд1», частину огорожі.

У подальшому ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 06.01.2016, де загальна площа належних йому приміщень у будинку зазначена як 18,2 кв.м., замість 16,7 кв.м. згідно рішення суду, а 06.02.2018 продав належну йому частину будинку ОСОБА_5 .

Зазначає, що у результаті таких дій було незаконно припинено право спільної часткової власності на будинок, і вона втратила переважне право на купівлю частки нерухомого майна та посилаючись на положення ст.ст.328, 362 ЦК України просить захистити порушене право згідно заявлених вимог позову.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 11.05.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору купівлі-продажу житлового будинку - залишено без задоволення.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено, що збільшення розміру площі частки відповідача відбулося не за рахунок площі приміщень, право власності на які належить позивачці. Тоді як після вирішення судом спору про виділ часток в натурі, ініційованого у тому числі ОСОБА_1 , право спільної часткової власності припинилося, а колишні співвласники втратили переважне право купівлі частки.

Позивачка, в інтересах якої діє представник - адвокат Олійник Л.М., з рішенням районного суду не погодилася та оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення суд помилково залишив поза увагою відсутність у справі свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_6 В.Кохнівською селищною Радою 10.11.1958 за реєстровим №389 на спірне нерухоме майно. Тоді як видача оскаржуваного свідоцтва призвела до порушень норми житлової площі, що визначена у ст.47 ЖК України у розмірі 13,65 кв.м.

Наголошує, що виділ в окрему одиницю, переобладнання та перепланування будинку повинно відповідати проектній документації, будівельним нормам і правилам, апри поділі житлового будинку в натурі у разі необхідності його переобладнання та перепланування до ухвалення рішення в матеріалах справи повинні бути надані відповідні висновки.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що збільшення розміру площі частки відповідача на 1,5 кв.м. відбулося не за рахунок площі приміщень, право власності на які належить позивачці. Так, експертом установлено, що в приміщенні кухні «1-3» було проведено демонтаж конструкції пічки, відповідно збільшилася площа приміщення з 10,3 кв.м. до 11,8 кв.м., проте відсутній висновок, що саме за рахунок цього виникла різниця в площі. Тоді як у справі відсутні докази про час демонтажу пічки, тобто неможливо достеменно стверджувати, коли відбувся такий демонтаж, до винесення додаткового рішення від 26.11.2012, чи після.

07.08.2023 та 13.11.2023 до Полтавського апеляційного суду надійшли клопотання представників Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради та ОСОБА_7 - адвоката Павленко В.В., які просили розглядати справу за їх відсутності.

У суді апеляційної інстанції позивачка та її представник доводи апеляційної скарги підтримала наполягаючи на її задоволенні.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, що з огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало співвласникам ОСОБА_4 (1/8 частка), ОСОБА_1 (3/8 частки) та ОСОБА_2 (1/2 частка).

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 03.02.2012 (справа №2-156/12) частково задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про реальний розподіл домоволодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Виділено ОСОБА_1 на 3/8 частини та ОСОБА_4 на 1/8 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається: в житловому будинку літ. «А» - кімнату «1-4», загальною площею 11,1 кв.м.; по надвірним будівлям - частину сараю літ. «Б», сарай «Б1», сарай «Г», колодязь «К», частину огорожі.

Виділено ОСОБА_2 на частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається: в житловому будинку літ. «А» - передпокій «1-1», кладову «1-2», кухня «1-3», загальною площею приміщень 16,7 кв.м.; по надвірним будівлям - частину сараю літ. «Б», погріб «В», вбиральню «Д1», літній душ «Д», сараї «дд1», частину огорожі. Встановлено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно виділено ОСОБА_1 , ОСОБА_4 земельну ділянку площею 750 кв.м., яка на схематичному плані додатку №3 до висновку експертного будівельно-технічного дослідження №П-138 від 31.05.2011 визначена синім кольором, ОСОБА_2 земельну ділянку площею 750 кв.м., яка на схематичному плані додатку №3 до висновку експертного будівельно-технічного дослідження №П-138 від 31.05.2011 визначена червоним кольором.

Встановлено зону особистого сервітуту на строк 3 місяці на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , призначену для проходу до кімнати «1-4» житлового будинку літ. «А» №142 по АДРЕСА_1 ./а.с.55-56 т.1/

Додатковим рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 26.11.2012 (справа №2-156/12)виділено ОСОБА_1 , ОСОБА_4 разом на 42/100 частини домоволодіння наступні приміщення: в житловому будинку літ. «А» - кімнату «1-4», загальною площею 11,1 кв.м.; по надвірним будівлям - частину сараю літ. «Б», сарай «Б1», сарай «Г», колодязь «К», частину огорожі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 31/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 11/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_2 на 58/100 частини домоволодіння наступні приміщення: в житловому будинку літ. «А» - передпокій «1-1», кладову «1-2», кухню «1-3», загальною площею приміщень 16,7 кв.м.; по надвірним будівлям - частину сараю літ. «Б», погріб «В», вбиральню «Д1», літній душ «Д», сараї «дд1», частину огорожі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 58/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.11 т.1/

Розпорядженням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №171-Р від 18.07.2013 за клопотанням ОСОБА_1 та ОСОБА_4 частині індивідуального житлового будинку присвоєно адресу: АДРЕСА_1 , про присвоєння поштової адреси об`єкту державної реєстрації видано свідоцтво №1838.

06.01.2016 ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , видане Кременчуцьким міським управлінням юстиції, - житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; загальна площа будинку - 18,2 кв.м., житлова площа - 11,8 кв.м./а.с.8 т.1/.

06.02.2018 ОСОБА_2 (продавець) передав у власність ОСОБА_5 (покупець) житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 18,2 кв.м., житловою площею 11,8 кв.м., погрібника літ. «В», сараю літ. «Б», убиральні літ. «Е», воріт-огорожі №1, розташованих на неприватизованій земельній ділянці, площею 0,0750 гектарів, кадастровий номер :02:003:0935, про що укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Мушинським О.Ю., зареєстровано в реєстрі за №304./а.с.9-10 т.1/.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 19.02.2020 (справа №524/439/19) позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про

- переведення на ОСОБА_1 прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу 58/100 частки житлового домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , укладеного 06.02.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Мушинським О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за номером 304,

- визнання за ОСОБА_1 права власності на 58/100 частки житлового домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 ,

- витребування 58/100 частки житлового домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , з володіння ОСОБА_5 як добросовісного набувача, - залишено без задоволення./а.с.14-15 т.1/ Суд, посилаючись на ч.3 ст.364 ЦК України, зазначив, що після виділу співвласникам у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову в цій справі, районний суд виходив із того, що після вирішення судом спору про виділ часток в натурі, право спільної часткової власності припинилося, а колишні співвласники втратили переважне право купівлі частки.

Оскільки єдиною підставою заявлених вимог є те, що площа будинку, належного ОСОБА_2 , яка зазначена у свідоцтві - 18,2 кв.м., не відповідає площі частки, яка рішенням суду виділена йому в натурі - 16,7 кв.м., за клопотанням позивачки судом призначено судову будівельно-технічну експертизу. Експерт дійшов висновку про те, що частина домоволодіння виділена відповідачу в окрему одиницю згідно свідоцтва про право власності, виданого Кременчуцьким міським управлінням юстиції за №51476948 від 06.01.2016, не відповідає розмірам його частки у домоволодінні, визначеним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26.11.2012.

Аналізуючи такі дані, експерт встановив, що в приміщенні кухні «1-3», було проведено демонтаж конструкції пічки, відповідно збільшилася площа приміщення з 10,3 кв.м. до 11,8 кв.м. Таким чином, фактична площа приміщень в житловому будинку літ. «А», яка належить ОСОБА_2 , відповідає площі, яка зазначена у свідоцтві про право власності № НОМЕР_1 від 06.01.2016 та не відповідає площі приміщень, які були виділені ОСОБА_2 відповідно до додаткового рішення суду від 26.11.2012./а.с.142-163 т.2/.

Отже, судом першої інстанції установлено, що збільшення розміру площі частки відповідача на 1,5 кв.м. відбулося не за рахунок площі приміщень, право власності на які належить позивачу, а в результаті демонтажу пічки у приміщенні кухні у тій частині будинку, яка була виділена в натурі відповідачу, а тому відсутніми є підстави для задоволення вимог позову.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги їх правильність не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та довільного тлумачення норм права на власну користь. При цьому колегія суддів враховує наступне.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен співвласник має право вимагати від інших передання йому у володіння та користування конкретної частини спільного майна, що відповідає його частці у праві власності (частина третя статті 358 ЦК України). При цьому право спільної часткової власності, безумовно, не припиняється. Це право може припинитися для співвласника за його волею у разі поділу спільного майна (стаття 367 ЦК України), виділу з нього частки (стаття 364 ЦК України) або шляхом розпорядження співвласником своєю часткою (статті 361, 362 ЦК України).

У цій справі матеріалами справи підтверджено, що судовим рішенням у іншій справі житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , було поділено в натурі між співвласниками та виділено відповідні частини цього майна із зазначенням конкретних приміщень, які їм переходять у власність. За загальним правилом виділення частки житлового будинку в натурі припиняє право спільної часткової власності на нього та не потребує згоди колишнього співвласника на відчуження цього майна, отримання відмови від права купівлі тощо.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, після вирішення судом спору про виділ часток в натурі, ініційованого у тому числі ОСОБА_1 , право спільної часткової власності припинилося, а колишні співвласники втратили переважне право купівлі частки. Відповідне судове рішення набрало законної сили та за правилами ч.4 ст.82 ЦПК України встановлені ним обставини не підлягають доказуванню в цій справі.

Відповідачу виділено конкретні житлові приміщення в натурі, він у встановленому законом порядку оформив право власності на це майно та в подальшому його відчужив на користь третіх осіб.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що збільшення розміру площі частки відповідача відбулося за рахунок площі приміщень позивачки, останньою не надано. Натомість експертним дослідженням підтверджено, що хоча фактична площа приміщень в житловому будинку, яка належить ОСОБА_2 , відповідає площі, зазначеній у свідоцтві про право власності № НОМЕР_1 від 06.01.2016 та не відповідає площі приміщень, які були виділені ОСОБА_2 відповідно до додаткового рішення суду від 26.11.2012, проте такі розбіжності зумовлені демонтажем пічки у приміщенні кухні у тій частині будинку, яка була виділена в натурі відповідачу.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у справі доказів про час демонтажу пічки, до чи після винесення додаткового рішення, колегія суддів до уваги не приймає, як такі, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції підтверджених висновком експерта, що демонтаж вчинений за рахунок площі приміщень позивачки.

За змістом частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачкою належний їй процесуальний обов`язок не виконано, а тому за правилами ч.4 ст.12 ЦПК України, вона несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

Посилання позивачки на відсутність у справі свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_6 . В.Кохнівською селищною Радою 10.11.1958 за реєстровим №389 на спірне нерухоме майно, колегія суддів також до уваги не приймає. Оскільки надання таких доказів чи їх витребування судом, якщо сторона не може надати самостійно, є процесуальним обов`язком позивача. Позивачка в суді першої інстанції не заявляла клопотання про витребування такого доказу та не пов`язувала із його наявністю чи відсутністю порушене право. Тоді як інститут апеляційного перегляду впроваджений для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Наведене відповідає практиці ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40).

Інших доводів на спростування висновків суду, що збільшення розміру площі частки відповідача відбулося не за рахунок площі приміщень, право власності на які належить позивачці, апеляційна скарга не містить. Тоді як недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту прав та інтересів, зокрема цивільних, є недопустимим (постанова Верховного Суду у справі №760/11749/18 від 03.11.2021).

Посилання позивачки на відсутність у справі технічної документації щодо переобладнання частки будинку відповідача, не стосуються предмету спору в цій справі. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, з урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником адвокатом Олійник Лілею Михайлівною, залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 11 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.11.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак