ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № Справа № 201/7235/22 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Маслов Сергій Семенович, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року в цивільній справі номер 201/7235/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор», ОСОБА_3 про захист прав споживача, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор» і ОСОБА_3 про захист прав споживача, стягнення коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , яка діяла за дорученням ТОВ «Альф туристичний оператор» на підставі Агентського договору на реалізацію туристичних послуг №990 від 13 листопада 2017 року уклали договір на туристичне обслуговування. Відповідно до умов договору туроператор за встановлену в цьому договорі плату в інтересах та за рахунок туриста (замовника) від власного імені, або від імені туриста (замовника) зобов`язується забезпечити надання туристу й особам, що слідують з ним, комплексу туристичних послуг, а турист зобов`язується на умовах даного договору прийняти і оплатити їх.

Згідно з умовами вказаного договору позивачка замовила відповідачу надання їй комплексу туристичних послуг з організації відпочинку на гірсько - лижному курорті в Болгарії у м. Бансько. Відповідачем були надані позивачу реквізити та рахунки фактури для сплати надання туристичних послуг. Умови договору сторонами виконані. Відпочинок відбувся з 26 грудня 2020 року по 02 січня 2021 року.

Через деякий час позивачка замовила у відповідачів ще комплекс туристичних послуг, а саме: в лютому 2020 року позивачка звернулась до відповідача ОСОБА_2 , яка на той час фізично знаходилась за адресою: АДРЕСА_1 , з проханням організувати круїзний тур. Відповідач надіслала позивачу пропозицію та умови туру. Після узгодження відповідач надіслала рахунки - фактури та реквізити для сплати туристичних послуг, а саме: рахунок - фактуру №060220-01 від 06 лютого 2020 року на суму 29155,50 грн, де зазначено: «Постачальник ФОП ОСОБА_3 , ІНН НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 », рахунок для сплати: р/р ІВАN НОМЕР_2 , МФО 351005 на суму 29155,50 грн та рахунок-фактуру №140220-01 від 14 лютого 2020 року на суму 54181,80 грн. Зазначені суми грошових коштів були сплачені позивачем на рахунок відповідачки ОСОБА_3 , доказом чого є квитанції про сплату №4587-3565- ТААА-6518 від 06 лютого 2020 року та №ХМ9А-2179-К247-ВМ06 від 14 лютого 2020 року.

В березні 2020 року відповідачка ОСОБА_2 повідомила, що через епідемію коронавірусу зупинені всі круїзи і гостям запропоновано перенести круїз на любу дату до кінця 2021 року. Відповідачкою повідомлено позивачку про можливе поновлення круїзів з 30 квітня 2020 року. Позивачка періодично, щотижня, до теперішнього часу спілкувалася з відповідачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 про поновлення круїзу. У якості компенсації за причинені неподобства, ОСОБА_2 запропонувала позиваці безкоштовно (за свій рахунок) оформити візи до США, які попередньо позивачка сплатила, доказом чого є квитанція про сплату № ЗХ9С-095Р-0116-АКН1 від 26 жовтня 2021 року на суму 8640,00 грн + 259,20 грн комісія банку.

В грудні 2021 року відповідачка ОСОБА_2 повідомила про відновлення туризму і позивачка вирішила запланувати круїз на весну 2022 року по Середземномор`ю на лайнері МБС Seaviewпo маршруту Барселона - Марсель - Генуя - Неаполь - Мессіна - Валетта - Барселона, за що потрібно було доплатити 9476,00 грн, на що позивачка погодилась та сплатила вказані гроші на рахунок цього відповідача, доказом чого є квитанція про сплату №КЕ5С-А5М1-КЕН7-ССВ1 від 30 листопада 2021 року.

Також, позивачка мала летіти на корпоративну зустріч і знову скористалася послугами відповідачки ОСОБА_2 , заплативши їй 7068,00 грн, доказом чого є квитанція про сплату №5Т4С-0Р6Е-8Е2Х-ЕТ7А від 21 січня 2022 року (+ 212,04 грн комісія банку).

Крім того, в жовтні 2021 року позивачка обумовила з цим відповідачем поїздку до гірськолижного курорту в Болгарії і перерахувала їй за надання туристичних послуг 17531,00 грн (квитанція №0278-РРТ1-5М7Т-ХКМЗ від 16 жовтня 2021 року та 40904,00 грн (квитанція №H11В-8821-1Е35-ЕЕ0С від 31 січня 2022 року).

11 лютого 2022 року відповідачка ОСОБА_2 повідомила позивачку про те, що авіаперевізник «Роза вітрів» (Windrose airlines) змінив графік польотів, і тому позивачка мала в екстреному порядку придбати інші авіаквитки з відльотом 16 лютого 2022 року. Але 16 лютого 2022 року відповідачка зателефонувала і повідомила, що позивачці не підтвердили бронювання готелю. Позивачка, оскільки відпочинок був запланований з сім`єю та компанією, вимушена була самостійно бронювати інший готель, домовившись з цим відповідачем про повернення всіх грошових коштів за ненадані послуги. До 05 вересня 2022 року тривали перемовини, були обіцянки повернути гроші, починаючи з 05 вересня 2022 року всі контактні телефони відповідачів були вимкнуті.

Таким чином, позивачкою сплачено на рахунки відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі: 167427,34 грн: борг по круїзу - 92813,00 грн, борг за візи в США - 8640,00 грн, гірськолижний відпочинок, лютий 2022 року - 58435,00 грн, борг за авіаквитки - 7068,00 грн, всього 166956,00 грн + 471,24 грн банківські послуги.

Протягом всього часу досудового врегулювання спору відповідачами не надано жодного доказу, зокрема, щодо документального підтвердження будь-яких фактично понесених туроператором чи турагентом витрат, пов`язаних з організацією туру, обумовленого договором, а тому підстави для утримання з належних туристу сум під приводом такого роду витрат відсутні.

Зважаючи на викладене, позивачка вважає справедливим та співмірним способом захисту порушених прав присудження судом стягнення на її користь сплачених на виконання договору про надання туристичних послуг коштів в розмірі 167427,34 грн.

Крім того, позивачка, звертаючись до суду із вимогами про стягнення пені, свої вимоги обґрунтувала тим, що відповідач прострочив виконання зобов`язання, а саме повернення коштів, а тому відповідно до ч. 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» повинен нести відповідальність у вигляді пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення.

Отже, з відповідачів підлягає до стягнення згідно з розрахунками: за неповернення 92813,00 грн сплачених за організацію круїзу, починаючи з 06 травня 2020 року по 20 вересня 2022 року - 6616,51 грн; за неповернення 8640,00 грн з 27 жовтня 2021 року по 20 вересня 2022 року - 233,64 грн; за неповернення 54435,00 грн гірськолижний відпочинок, лютий 2022 року з 01 березня 2022 року по 20 вересня 2022 року - 912,72 грн; за неповернення 7068,00 грн за авіаквитки за період з 22 січня 2022 року по 20 вересня 2022 року - 140,59 грн, всього 7903,46 грн.

Позивачка вважає вказане неправомірним, їй завдано матеріальну шкоду, вона понесла збитки. Наступні звернення до відповідачів з питанням усунення вказаного (розірвання договору, повернення коштів) також ні до чого не призвели, на її неодноразові звернення до відповідачів з питанням повернення коштів відповідачі грошові кошти не повернули.

Позивачка просила суд захистити її права як споживача, договір на туристичне обслуговування, укладений між громадянкою України ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - розірвати, стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 сплачені на виконання договору про надання туристичних послуг кошти в розмірі 167427,34 грн, 7903,46 грн - 3% вартості послуги за кожен день прострочення, 10000,00 грн витрат на правничу допомогу, тобто, задовольнити уточнений позов в повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор» і ОСОБА_3 про захист прав споживача, стягнення коштів - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Маслов С.С., подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково. Договір на туристичне обслуговування, укладений між громадянкою України ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 - розірвати. Стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 сплачені на виконання договору про надання туристичних послуг кошти в розмірі 84087,04 грн, 3% вартості послуги за кожен день прострочення, 10000,00 грн витрат на послуги адвоката.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є таким, що винесено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права.

Судом не було повідомлено позивачку чи її представника про отримання від відповідачів чи відповідача відзиву на позов. Позивачка та її представник ніякої відповіді на відзив не отримували, що позбавило позивачку права надати свої пояснення, уточнити позовні вимоги, тощо з урахуванням заперечень відповідача ТОВ «Альф туристичний оператор».

Судом не враховано, що між сторонами фактично виникли договірні відносини, хоча вони не укладали письмового договору.

В матеріалах справи містяться банківські квитанції, які підтверджують переказ грошових коштів на банківську картку ОСОБА_2 .

Проте, ОСОБА_2 як і відповідачка ОСОБА_3 нікуди не перераховували отримані від позивачки кошти, остання не знала, оскільки була переконана, що співпрацює з відповідними тур агентами. Відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надали суду заперечень щодо позову, та не надали суду доказів перерахування грошових коштів третім особам. Тому висновки суду щодо не визнання ними позову та недоведеність позовних вимог не відповідають обставинам справи та доказам наданим позивачем, а також наведеним в рішенні суду, що правом надання відзиву останні не скористалися.

За таких обставин підстав для задоволення позову про розірвання договору і стягнення грошових коштів з відповідача ТОВ «Альф туристичний оператор» не має.

Також, позивачка зверталася до суду першої інстанції з клопотанням про закриття провадження в частині позовних вимог відносно ОСОБА_3 , яка була подана 23.11.2022 року, проте, ухвалюючи рішення, суд не взяв ці обставини до уваги та не надав їм належного доказу.

Проте, судом першої інстанції було встановлено, що між позивачкою та відповідачкою ОСОБА_2 існували договірні відносини, які регулюються Законом України «Про туризм», позивачкою надані належні докази на підтвердження вказаних відносин, зокрема докази переказу грошових коштів, але будь-яких правових висновків з цього приводу суд не зробив, питання щодо перерахованих грошових коштів не вирішив.

Наголошує, що якщо в суду виник сумнів щодо особи, на рахунок якої були перелічені кошти, то повна інформацію про стан рахунку та його власника складає банківську таємницю і може бути відкритий лише на підставі ухвали суду, таке клопотання могло бути заявлено позивачкою в ході судового засідання, проте розгляд справи проводився за відсутності сторін та їх повідомлення про час, дату і місце розгляду справи.

Від відповідача ТОВ «Альф туристичний оператор» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року - без змін, стягнути з позивачки на користь ТОВ «Альф туристичний оператор» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

Зазначає, що відповідно до частини 2 статті 20 Закону України «Про туризм» договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону.

Матеріали справи не містять будь-яких належних і допустимих доказів перерахування позивачкою будь-яких коштів на рахунок ТОВ «Альф туристичний оператор», а тому вимога про стягнення з ТОВ «Альф туристичний оператор» грошових коштів в сумі 167427,34 грн, сплачених позивачкою на виконання договору про надання туристичних послуг, та 7903,46 грн - 3% вартості послуги за кожен день прострочення є безпідставною та необґрунтованою.

Позивачкою не підтверджено належними і допустимими доказами наявність будь-яких договірних правовідносин з ТОВ «Альф туристичний оператор» та відсутні будь-які докази перерахування на користь ТОВ «Альф туристичний оператор» грошових коштів позивачкою, а тому відсутні будь які підстави для заявлення позивачкою до Товариства будь-яких вимог.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Маслов С.С. доводи апеляційної скарги підтримав, просив судове рішення скасувати та позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор» адвокат Солошенко С.В. доводи апеляційної скарги не визнав, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 16 грудня 2020 року між

громадянкою України ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 , яка діяла за дорученням Товариства з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор» (ліцензія Держагенства України з туризму та курортів від 16 серпня 2012 року, серія АГ №581276), на підставі Агентського договору на реалізацію туристичних послуг №990 від 13 листопада 2017 року уклали договір на туристичне обслуговування, який сторонами виконаний в повному обсязі (а.с. 12-17, т. 1).

Через деякий час, 06 лютого 2020 року позивачка замовила у відповідачів ще комплекс туристичних послуг та здійснила їх оплату відповідно до рахунків - фактур, а саме: рахунку - фактури №060220-01 від 06 лютого 2020 року, в рахунку зазначено: «Постачальник ФОП ОСОБА_3 ІНН АДРЕСА_3 » рахунок для сплати: р/р ІВАN НОМЕР_2 МФО 351005 на суму 29155,50 грн та рахунок-фактура №140220-01 від 14 лютого 2020 року на суму 54181,80 грн. Грошові кошти сплачені позивачкою на рахунок відповідачки ОСОБА_3 відповідно до квитанції про сплату №4587-3565- ТААА-6518 від 06 лютого 2020 року та №ХМ9А-2179-К247-ВМ06 від 14 лютого 2020 року (а.с. 18, 19, 21, 22, т. 1).

16.10.2021 року позивачка здійснила переказ на рахунок ОСОБА_2 (рахунок одержувача НОМЕР_3 ) на суму 17531,00 грн, квитанція №0278-РРТ1-5М7Т-ХКМЗ від 16 жовтня 2021 року (а.с. 26, т. 1).

26.10.2021 року позивачка здійснила переказ на рахунок ОСОБА_2 (рахунок одержувача НОМЕР_3 ) на суму 8640,00 грн + 259,20 грн комісія банку, відповідно до квитанції про сплату № ЗХ9С-095Р-0116-АКН1 від 26 жовтня 2021 року (а.с. 23, т. 1).

30.11.2021 року позивачка здійснила переказ на рахунок ОСОБА_2 (рахунок одержувача НОМЕР_3 ) на суму 9476,00 грн, відповідно до квитанції про сплату №КЕ5С-А5М1-КЕН7-ССВ1 від 30 листопада 2021 року (а.с. 24, т. 1).

21.01.2022 року позивачка здійснила переказ на рахунок ОСОБА_2 (рахунок одержувача НОМЕР_3 ) на суму 7068,00 грн + 212,04 грн комісія банку, відповідно до квитанції про сплату №5Т4С-0Р6Е-8Е2Х-ЕТ7А від 21 січня 2022 року (а.с. 25, т. 1).

31.01.2022 року позивачка здійснила переказ на рахунок ОСОБА_2 (рахунок одержувача НОМЕР_3 ) на суму 40904,00 грн (квитанція №H11В-8821-1Е35-ЕЕ0С від 31 січня 2022 року) (а.с. 27, т. 1).

21 вересня 2022 року представник позивачки адвокат Маслов С.С. звертався до відповідачки ОСОБА_2 з пропозицією досудового врегулювання спору (а.с. 57, т. 1).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, а також з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Частиною 1 ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших

випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися

при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не

встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Згідно з ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

В наведеній статті законодавцем також визначено наступне: послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Частиною 1 ст. 4 цього Закону передбачено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Відповідно до положень статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Згідно частин 1, 4 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (розрахунковий документ).

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Будучи пов`язаними взаємними правами та обов`язками (зобов`язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов`язання або змінювати його умови. Договір, який є чинним (дійсним), має обов`язкову силу не лише для сторін. Ним повинні керуватися й органи, які вирішують спори між сторонами цього договору, захищаючи їхні права та інтереси.

Виходячи з аналізу норм даної статті йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зазначене положення було повністю проігнороване співробітниками відповідача.

Судом встановлено, що 06 лютого 2020 року позивачка замовила у відповідачів комплекс туристичних послуг та здійснила їх оплату відповідно до рахунків - фактур, а саме: рахунку - фактури №060220-01 від 06 лютого 2020 року, в рахунку зазначено: «Постачальник ФОП ОСОБА_3 ІНН НОМЕР_1, АДРЕСА_2 », рахунок для сплати: р/р ІВАN НОМЕР_2 МФО 351005 на суму 29155,50 грн та рахунок-фактура №140220-01 від 14 лютого 2020 року на суму 54181,80 грн. Грошові кошти сплачені позивачкою на рахунок відповідачки ОСОБА_3 відповідно до квитанції про сплату №4587-3565- ТААА-6518 від 06 лютого 2020 року та №ХМ9А-2179-К247-ВМ06 від 14 лютого 2020 року.

16.10.2021 року позивачка здійснила переказ на рахунок ОСОБА_2 (рахунок одержувача НОМЕР_3 ) на суму 17531,00 грн, квитанція №0278-РРТ1-5М7Т-ХКМЗ від 16 жовтня 2021 року.

26.10.2021 року позивачка здійснила переказ на рахунок ОСОБА_2 (рахунок одержувача НОМЕР_3 ) на суму 8640,00 грн + 259,20 грн комісія банку, відповідно до квитанції про сплату № ЗХ9С-095Р-0116-АКН1 від 26 жовтня 2021 року.

30.11.2021 року позивачка здійснила переказ на рахунок ОСОБА_2 (рахунок одержувача НОМЕР_3 ) на суму 9476,00 грн, відповідно до квитанції про сплату №КЕ5С-А5М1-КЕН7-ССВ1 від 30 листопада 2021 року.

21.01.2022 року позивачка здійснила переказ на рахунок ОСОБА_2 (рахунок одержувача НОМЕР_3 ) на суму 7068,00 грн + 212,04 грн комісія банку, відповідно до квитанції про сплату №5Т4С-0Р6Е-8Е2Х-ЕТ7А від 21 січня 2022 року.

31.01.2022 року позивачка здійснила переказ на рахунок ОСОБА_2 (рахунок одержувача НОМЕР_3 ) на суму 40904,00 грн (квитанція №H11В-8821-1Е35-ЕЕ0С від 31 січня 2022 року).

З огляду на наведене та норми закону, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість заявлених вимог та з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача - ТОВ «Альф туристичний оператор».

Доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення судом першої інстанції про наявність відзиву в справіє необґрунтованим та спростовується наявними матеріалами справи.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ТОВ «Альф туристичний оператор» додано докази надіслання учасникам справи копій відзиву з доданими до нього доказами (а.с. 84-87, 80, 90, 93, 94, т. 1).

Щодо доводу апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції заяви позивачки про закриття провадження в частині позовних вимог відносно ОСОБА_3 , яка була подана 23.11.2022 року, апеляційний суд зазначає, наступне.

Ухвалою Жовтневого районного суду від 23 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Маслова С.С. про закриття провадження в частині позовних вимог відносно відповідачки ОСОБА_3 .

Зазначена ухвала позивачкою або її представником не оскаржувалась, набрала законної сили 23 листопада 2022 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність договірних відносин між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка 06 лютого 2020 року та 14 лютого 2020 року, 16 жовтня 2021 року, 26 жовтня 2021 року, 30 листопада 2021 року та 31 січня 2022 року здійснила перекази відповідно до рахунків - фактур на розрахункові рахунки певні грошові кошти.

При цьому, інформацію на які саме реквізити, ким саме є ОСОБА_2 , за що та на підставі чого перераховано грошові кошти, вказані банківські квитанції не містять.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність належними і допустимими доказами факту переведення позивачкою зазначених грошових сум саме відповідачці ОСОБА_2 яка мала діяти за дорученням Товариства з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор» на підставі Агентського договору на реалізацію туристичних послуг.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Крім того, відповідно до положень пп. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в постанові апеляційного суду повинно бути вирішено питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається із пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку по даних сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем ТОВ «Альф туристичний оператор» заявлено клопотання про розподіл судових витрат. На підтвердження заявлених вимог відповідачем ТОВ «Альф туристичний оператор» надано договір №01-12/21 про надання правничої допомоги між ТОВ «Альф туристичний оператор» та адвокатом Солошенком С.В., додаткову угоду №7 до договору №01-12/21, де наведено перелік послуг за договором з зазначенням їх вартості, звіт про надання правової (правничої) допомоги за договором №01-12/21 та додатковою угодою №7, в якому деталізовано, які саме послуги надано, акт №1 від 10.04.2023 року приймання-передачі наданих послуг за додатковою угодою №7 (а.с. 244-245, 246,247, 248, том 1).

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити клопотання відповідача ТОВ «Альф туристичний оператор» та стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Маслов Сергій Семенович, залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю

«Альф туристичний оператор» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 15 травня 2023 року.

Суддя: