Єдиний унікальний номер судової справи: 490/2116/20
Провадження № 22-ц/812/1241/23 Доповідач в апеляційній інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

20 листопада 2023 року м. Миколаїв Справа № 490/2116/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

за участі: позивачка ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Ковалем Олегом Володимировичем, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду у складі головуючого судді Гуденко О.А., повний текст складено 11 вересня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені по аліментах,-

встановив:

12 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені по аліментах у розмірі 5 530 425 грн 10 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 05 лютого 2015 року Центральним районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення, відповідно до якого зі ОСОБА_2 стягнуто аліменти на її користь на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму щомісячно починаючи з 09 грудня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач від виконання рішення ухилявся приховуючи справжній обсяг доходу, у зв`язку з тим державним виконавцем була розрахована заборгованість по аліментам від 30 березня 2020 року, яка на момент повноліття дитини становила 567 089 грн 18 коп.

Уточнюючи позовні вимоги та посилаючись на вимоги статті 196 СК України, яка передбачає відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати, а також постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц, провадження № 14-616цс18 щодо порядку обчислення неустойки (пені), позивач уважала, що оскільки з 01 січня 2015 року існувала заборгованість зі сплати аліментів, яка збільшувалася та значно перевищувала суму аліментів, і була погашена лише 24 березня 2021 року, вона має право на стягнення з відповідача неустойки (пені) за період з 01 січня 2015 року по 24 березня 2021 року у розмірі 1 % суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення до дня повного погашення. До заяви про зменшення розміру позовних вимог позивачка додала розрахунок пені за вказаний період, розмір якої, на її думку, становить 571 575 грн 46 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів за період із 01 січня 2015 року по 24 березня 2021 року у розмірі 571 575 грн 46 коп.

У відзиві на позов відповідач посилався, як на його безпідставність.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів за період з 01 січня 2015 року по 24 березня 2021 року в розмірі 500 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 5 000 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд дійшов висновку, що заборгованість по аліментам у відповідача виникла з його вини, а тому зважаючи на те, що нормою частини першої статті 196 Сімейного кодексу України визначено обмеження суми пені, яка може бути стягнута з боржника по аліментам (не більше 100% розміру заборгованості), а також урахувавши те, що відповідач погасив заборгованість у повному обсязі, продовжує сплачувати аліменти на утримання вже повнолітньої доньки на час її навчання у встановленому судом розмірі, на теперішній час за об`єктивних обставин позбавлений можливості отримувати дохід у тому розмірі, що під час праці на іноземних судах, та попередню поведінку платника аліментів на час утворення заборгованості по аліментах, уважав, що сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 500 000,00 грн. є доцільним та достатнім для майнової відповідальності відповідача, та з урахуванням його матеріального стану та вимог розумності та справедливості.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Коваля О.В., подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Вказував, що суд сприйняв зміст попередніх судових рішень про перерахунок заборгованості зі сплати аліментів формально та без врахування обставин, що мають істотне значення по справі. Законодавством встановлено можливість стягнення пені у разі несплати аліментів починаючи від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Нарахування пені після проведення перерахунку за минулий час чинним законодавством не передбачено, адже таке нарахування буде мати наслідки матеріального характеру для боржника, які він не міг передбачити та буде порушувати права боржника передбачені засадами Цивільного судочинства в контексті верховенства права, змагальності сторін та рівності всіх учасників процесу перед судом, а також засади виконавчого провадження, які полягають у верховенстві права, законності та диспозитивної. У даному випадку, за весь час з моменту відкриття виконавчого провадження та до перерахунку заборгованості від 30 березня 2020 року зі сплати аліментів державним виконавцем відповідач не мав заборгованості у вказаному виконавчому провадженні, так як остання виникла лише з 30 березня 2020 року. Таким чином, пеня у зв`язку із несплатою заборгованості по аліментам могла нараховуватися на суму заборгованості лише з першого дня після нарахування такої заборгованості, адже ст. 196 СК України передбачено саме такий порядок нарахування пені, а перерахована сума заборгованості зі сплати аліментів, яка повинна бути сплаченою не була сплачена боржником і є тим самим заходом примусового виконання судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка, посилаючись на необґрунтованість її доводів, просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Позивач заперечувала про задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача, відповідача та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з 09 грудня 2014 року і до досягнення нею повноліття.

Постановою державного виконавця від 23 червня 2015 року відкрито виконавче провадження на виконання вищезазначеного судового рішення з виконання виконавчого листа № 490/15006/14-ц, виданого 14 лютого 2015 року Центральним районним судом м.Миколаєва.

26 вересня 2019 року державний виконавець отримала відповідь з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків з додатками, зокрема послужною книжкою моряка та посвідчення особи моряка на ім`я ОСОБА_2 .

Відповідно до виписки з рахунків ОСОБА_2 в Акціонерному товаристві «Перший український міжнародний банк» за період з 2015 року до 2019 року заявник отримував доходи у доларах США.

30 березня 2020 року державний виконавець здійснила перерахунок заборгованості відповідача зі сплати аліментів за період з грудня 2014 року до 13 листопада 2019 року, відповідно до якого заборгованість ОСОБА_2 за цей період становить 567 089,18 грн.

30 березня 2020 року державний виконавець винесла постанови про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України та інші тимчасові обмеження боржника відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження». 14 квітня 2020 року винесено постанову про арешт коштів відповідача на банківських рахунках. 17 березня 2021 року винесено постанову про опис та арешт належного відповідачу автомобіля.

24 березня 2021 року позивачка ОСОБА_5 звернулася до державного виконавця із заявою про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що боржник погасив заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 567 089,18 грн і штраф у розмірі 41 558, 57 грн.

26 березня 2021 року державний виконавець Брушковська О. В. у зв`язку з фактичним виконанням боржником рішення суду винесла постанову про закінчення виконавчого провадження, про зняття арешту з коштів, про скасування тимчасових обмежень боржника.

Судом установлено, що складений державним виконавцем розрахунок заборгованості від 30 березня 2020 року був предметом оскарження та розгляду за скаргою ОСОБА_2 про визнання неправомірними дії Головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Брушковської О.В. щодо складання розрахунку заборгованості по аліментам вих.. № 49154 від 30 березня 2020 року відносно ОСОБА_2 у цивільній справі №490/15006/14-ц.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2021 року, яка частково була скасована постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2021 року, відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_7 в частині нарахування заборгованості по аліментах та скасування розрахунку заборгованості від 30 березня 2020 року.

Постановою Верховного Суду від 27 квітня 2023 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2021 року залишено без змін.

Судами встановлено, що державний виконавець правомірно здійснила перерахунок заборгованості за аліментами, оскільки ОСОБА_2 протягом здійснення виконавчого провадження приховував факт отримання ним доходів за кордоном.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, 22 вересня 2023 року позивачка ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_8 та взяла прізвище ОСОБА_9 .

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання.

Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 196 СК України та дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивачки неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Доданий позивачем до заяви про уточнення вимог обчислений розмір неустойки (пені) суд першої інстанції обґрунтовано вважав правильним, оскільки він узгоджується з порядком обчислення неустойки (пені), викладеним у правовій позиції постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. При цьому, стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума заборгованості зі сплати аліментів у ОСОБА_2 утворилась з його вини, оскільки він своєчасно та належним чином не виконував вимоги Закону України «Про виконавче провадження», не надавав інформації про свої доходи та їх приховував, що тягне відповідно відповідальність у вигляді неустойки.

Посилання заявника на те, що нарахування пені після проведення перерахунку за минулий час чинним законодавством не передбачено, є необґрунтованим, оскільки не спростовує його щомісячної заборгованості зі сплати аліментів у відповідному розмірі згідно реальних доходів як платника аліментів, які він приховував, а тому неможна вважати що така заборгованість виникла лише з 30 березня 2020 року. При цьому відповідач приховуючи свої доходи знав та усвідомлював, що розмір аліментів є більшим ніж він сплачував, а тому міг передбачити наслідки своїх дій у виді санкції за ухилення від сплати аліментів у повному розмірі. Тому посилання заявника про порушення його прав боржника колегія суддів відхиляє. Доказів того, що заборгованість за аліментами виникла внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів державним виконавцем, тощо матеріали справи не містять, а тому, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 ) набула право на стягнення з відповідача неустойки, виходячи із розміру заборгованості за аліментами, яка існувала до 24 березня 2021 року.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й належної оцінки судом першої інстанції, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, тому відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Ковалем Олегом Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 20 листопада 2023 року.