ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 363/4078/20

провадження № 61-2563св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 листопада 2022 року в складі судді Чіркова Г. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року в складі колегії суддів: Кравець В. А., Желепи О. В., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором.

Позов обґрунтовано тим, що 12 квітня 2019 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу № 0025/04/2018, відповідно до умов якого позивач у порядку та на умовах, визначених договором, зобов`язався передати у власність відповідача меблі. 20 липня 2020 року позивач передав у власність відповідача та встановив у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , меблі, обумовлені договором, крім каркасів під картини, загальною вартістю 20 445,00 грн, однак відповідач з незрозумілих причин відмовився підписати акт приймання-передачі меблів, а також не здійснив остаточну оплату їх вартості, яка склала 524 150,00 грн.

Посилаючись на те, що відповідач, як сторона договору, порушив обов`язки щодо своєчасної оплати вартості меблів, позивач просив стягнути вартість меблів у розмірі 524 150,00 грн та пеню за 39 днів прострочення виконання зобов`язання у розмірі 102 180,00 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 07 листопада 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 заборгованість за договором від 12 квітня 2019 року № 0025/04/2018 в розмірі 524 150,00 грн. Здійснено розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що укладений між сторонами 12 квітня 2019 року договір № 0025/04/2018 є змішаним, який містить елементи договору купівлі-продажу та договору підряду. Відповідач виконану позивачем роботу не прийняв, негайно не заявив позивачу про допущені явні недоліки у роботі, від оплати залишку її вартості у розмірі 524 150,00 грн безпідставно відмовився, тому дійшов висновку про те, що є підстави для стягнення із відповідача недоплачених коштів заявлених позивачем.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки мало місце прострочення виконання зобов`язань як зі сторони виконавця, який згідно з підпунктом 4.1 договору мав передати меблі відповідачу протягом 90 робочих днів після внесення ним попередньої оплати, так і зі сторони замовника, який згідно підпунктом 3.3 договору мав здійснити повну оплату після передачі йому меблів в момент підписання акта приймання-передачі, то, враховуючи обставини справи, керуючись загальними засадами цивільного законодавства передбаченими статтею 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підстав для покладання на відповідача штрафних санкцій зі сплати пені за прострочення виконання зобов`язань, передбачених умовами договору немає.

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 грудня 2022 року стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 600,00 грн.

Ухвалюючи додаткове судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки у цій справі позовні вимоги задоволено лише частково і відповідачем понесені витрати на оплату правової допомоги, то такі витрати відповідача підлягають стягненню з позивача пропорційно до не задоволених судом позовних вимог в розмірі 6 600,00 грн. (40 000,00 грн х 16,5% / 100%).

Не погоджуючись з рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 07 листопада 2022 року, 06 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв представник - Розмош Владислав Іванович , звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 листопада 2022 року в оскарженій частині залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, апеляційний суд виходив із того, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстави для скасування такого рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

Судами першої та апеляційної інстанцій вказана справа малозначною не визнавалась.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У лютому 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Розмош В. І. , із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 повністю.

Як підставу касаційного оскарження заявник вказує на неправильне застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21, від 21 березня 2018 року у справі № 761/11589/16-ц, від 11 жовтня 2018 року у справі № 916/446/16, від 27 листопада 2018 року у справі № 914/2505/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 1540/3778/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/3802/19, від 12 березня 2020 року у справі № 910/15234/18, від 25 березня 2020 року у справі № 570/1369/17, від 17 квітня 2020 року у справі № 905/2319/17, від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19, від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 27 січня 2021 року у справі № 462/1830/18, від 18 лютого 2021 року у справі № 442/3516/20, від 25 лютого 2021 року у справі № 904/7804/16, від 23 вересня 2021 року у справі № 910/17662/19, від 13 жовтня 2021 року у справі № 923/1379/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/5408/21, від 18 січня 2023 року у справі № 910/15383/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України); на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 853 ЦК України, а саме щодо доказів, які є достатніми для підтвердження факту виконання підрядником умов договору (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України); на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував (не дослідив) переписку сторін у месенджері «Viber» (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Також касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- помилково вважали, що незалежно від того чи виконав підрядник належним чином договір підряду чи не виконав, у разі наявності у матеріалах справи акта приймання-передачі товару складеного підрядником та засвідченого сторонніми особами, що свідчить начебто про передання підрядником результатів робіт замовнику, та відсутності заяви замовника про недоліки роботи, є достатньою умовою для виникнення у замовника обов`язку зі сплати робіт підрядника;

- не надали належну оцінку доводам заявника про те, що акт приймання-передачі товару від 20 липня 2020 року, претензія від 21 липня 2020 року та покази свідків не можуть бути належними доказами;

- не перевірили обставин виконання або невиконання підрядником робіт в обсягах, передбачених договором та актами, як підстави для виникнення у відповідача обов`язку з оплати таких послуг;

Також у касаційній скарзі заявник виклав клопотання про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку та заяву про розгляд справи у судовому засіданні за участі представника відповідача - Розмоша В. І.

У березні 2023 року ФОП ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначив про її необґрунтованість та безпідставність доводів, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 24 лютого 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 з підстав визначених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Вишгородського районного суду Київської області матеріали справи № 363/4078/20; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У березні 2023 року матеріали справи № 363/4078/20 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 квітня 2019 року ФОП ОСОБА_1 (виконавець) та ОСОБА_2 (замовник) уклали договір № 0025/04/2018, згідно з пунктом 1 якого виконавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується передати у власність замовнику меблі, найменування та номенклатура якого визначається в підпункті 1.2 договору (надалі - «меблі»), а замовник зобов`язується прийняти меблі та оплатити їх у порядку та на умовах, визначених цим договором.

Опис меблів визначено підпунктом 1.2 договору, зокрема: кабінет, робоча зона: МДФ Niemann білий 19 мм, фарбований МДФ 10 мм, стіл металевий, 3Dпанель, підсвітка, стінові панелі та потолочна конструкція з ДСП Egger, каркас під картини; кухня та вітальня: МДФ фарбовані фасади, кварцева стільниця та фартух, servo drive механізми, корпус Egger під фасади, петлі з доводкою та з системою tip-on, магнітна полоса, лоток, сушка, відро для сміття, підсвітка, 3D панелі, барна частина з натурального дуба, обшивка каміну та металевий каркас кварц, стінові панелі МДФ шпонований, потолочна конструкція з мдф панелей, шпон, сходи, загартовані скляні перила, шафа-купе напроти сходів, 3D декоративні панелі з підсвіткою; коридор прихожої: дзеркало, тумба під взуття, шафа, вішалка з фарбованої фанери; душова (1-й пов.): пенал біля душової водостійкий, дзеркало з підсвіткою; спальня господарська: дзеркальні та скляні фарбовані панелі, консоль під ТВ, манікюрна зона з підсвіткою та висувними шухлядами, стінові панелі МДФ шпонований, прикроватні тумбочки, конструкція з металевим профілем та підсвіткою, каркас під картини; спальня гостьова: стінові панелі ДСП Egger з підсвіткою, консоль під ТВ, прикроватна консоль, стінові панелі Niemann, гардеробна частина з фасадами, конструкція під пральні машини; дитяча: учбова зона з консоллю та підсвіткою; прикроватна тумба з фасадами МДФ фарба, стінові панелі з підсвіткою, шафа з підсвіткою, фасаді МДФ фарбовані; вітальня: конструкція під ТВ матова з підсвіткою та консоллю з висувними шухлядами, каркас під картини, стінова конструкція з МДФ панелями Niemann глянець; гардеробна: гардеробна зона з підсвіткою та висувними шухлядами; Коридор 2-й поверх: стінові панелі; 3DМДФ панель з під світкою; санвузол 2-й поверх 1-й: тумба-консоль під умивальником з висувними шухлядами, дзеркало з підсвіткою, пенал над унітазом; санвузол 2-й поверх 2-й: тумба-консоль під умивальник; дзеркало з підсвіткою, пенал над унітазом; туалет вуличний: дзеркало, тумба під умивальник дубова; мангальна зона: модуля дубові.

Відповідно до пункту 2 договору виконавець зобов`язався передати меблі належної якості замовнику у строк, визначений пунктом 4 договору, а замовник -прийняти меблі та сплатити передбачену цим договору вартість в порядку та розмірі, визначеному пункту 3 договору.

Пунктом 3 договору передбачено, що загальна вартість меблів становить: 63 500,00 дол. США без податку на додану вартість (далі - ПДВ). Замовник зобов`язується в день підписання договору або протягом 3 (трьох) банківських днів здійснити попередню оплату меблів у розмірі 50 800,00 дол. США без ПДВ.

Повна оплата (за вирахуванням попередньої оплати та оплати при доставці) здійснюється після належної передачі меблів замовнику в момент підписання сторонами акту прийому-передачі меблів.

Як передбачено у пункті 4 договору передача меблів здійснюється протягом 90 робочих днів після внесення замовником попередньої оплати. Передача меблів здійснюється за адресою, вказаною замовником. Прийом-передача меблів оформлюється Актом прийому-передачі меблів, який підписуються сторонами чи їх уповноваженими представниками. При виявленні дефекту меблів при передачі з вини виконавця, останній зобов`язується на протязі десяти робочих днів усунути дефекти, а замовник зобов`язується надати виконавцю можливість виконати роботи по усуненню виявлених дефектів.

За змістом підпунктів 5.1, 5.2 договору виконавець надає гарантію на меблі 5 років при умові дотримання правил експлуатації. У випадку поломки чи неналежного функціонування меблі з вини виконавця на протязі гарантійного строку, виконавець зобов`язується виконати ремонт чи заміну частин товару, які вийшли з ладу, за власний рахунок.

Підпунктом 7.1 договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов`язань, передбачених підпунктами 3.2, 3.3, 4.1 договору, винна сторона зобов`язана сплатити іншій стороні пеню за кожен день прострочення виконання зобов`язань в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу чи вартості меблів, передача якого прострочена.

Відповідно до прибуткового касового ордеру від 12 квітня 2019 року № 001, ОСОБА_2 сплатив на користь ФОП ОСОБА_1 передплату за меблі за договором від 12 квітня 2019 року № 0025/04/2018 у розмірі 1 159 109 грн.

20 липня 2020 року ФОП ОСОБА_1 склав акт приймання-передачі товару, згідно з яким станом на 20 липня 2020 року в повній мірі виконав умови договору № 0025/04/2018, а саме передав ОСОБА_2 та встановив за адресою: АДРЕСА_1 , наступні меблі: кабінет, робоча зона: МДФ Niemann білий 19мм, фарбований МДФ 10 мм, стіл металевий, 3D панель, підсвітка, стінові панелі та потолочна конструкція з ДСП Egger, каркас під картини; кухня та вітальня: МДФ фарбовані фасади, кварцева стільниця та фартух, servo drive механізми, корпус Egger під фасади, петлі з доводкою та з системою tip-on, магнітна полоса, лоток, сушка, відро для сміття, підсвітка, 3D панелі, барна частина з натурального дуба, обшивка каміну та металевий каркас кварц, стінові панелі МДФ шпонований, потолочна конструкція з мдф панелей, шпон; сходи, загартовані скляні перила, шафа-купе напроти сходів; 3D декоративні панелі с підсвіткою; коридор прохожої: дзеркало; тумба під взуття; шафа; вішалка з фарбованої фанери; душова (1-й пов.): пенал біля душової водостійкий, дзеркало з підсвіткою; спальня господарська: дзеркальні та скляні фарбовані панелі; консоль під ТВ, манікюрна зона з підсвіткою та висувними шухлядами, стінові панелі МДФ шпонований, прикроватні тумбочки; конструкція з металевим профілем та підсвіткою; каркас під картини; спальня гостьова: стінові панелі ДСП Egger з підсвіткою, консоль під ТВ, прикроватна консоль, стінові панелі Niemann, гардеробна частина з фасадами, конструкція під пральні машини; дитяча: учбова зона з консоллю та підсвіткою, прикроватна тумба з фасадами МДФ фарба, стінові панелі з підсвіткою; шафа з підсвіткою, фасаді МДФ фарбовані; гостина: конструкція під ТВ матова з підсвіткою та консоллю з висувними шухлядами, каркас під картини, стінова конструкція з МДФ панелями Niemann глянець; гардеробна: гардеробна зона з підсвіткою та висувними шухлядами; коридор 2-й поверх: стінові панелі; 3DМДФ панель з під світкою; санвузол 2-й поверх 1-й: тумба-консоль під умивальником з висувними шухлядами, дзеркало з підсвіткою, пенал над унітазом; санвузол 2-й поверх 2-й: тумба-консоль під умивальник, дзеркало з підсвіткою, пенал над унітазом; туалет вуличний: дзеркало, тумба під умивальник дубова.

Згідно з пунктом 3 вказаного акта загальна вартість виконаних робіт складає: 1 703 705 грн. Замовником здійснено на користь виконавця попередню оплату у розмірі 1 159 109,00 грн. Тож: 1 703 705,00 - 1 159 109,00 = 544 596 грн - 20 445 грн (вартість каркасів під картини) = 524 150 грн.

Відповідач ОСОБА_2 відмовився від підписання акта приймання-передачі товару в присутності свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , про що зазначено у вказаному акті.

21 липня 2020 року позивач склав претензію, в якій просив відповідача у строк до 20 серпня 2020 року погасити заборгованість за договором на загальну суму 524 150,00 грн.

07 жовтня 2021 року відповідач ОСОБА_2 направив на адресу позивача вимогу про усунення дефектів поставлених меблів, згідно якої камін конструктивно зроблений неправильно, відкрити дверцята каміна і обслужити його неможливо у зв`язку з тим, що заважає камінь навколо каміну. Також наявний дефект в кутку каменю каміна. Стіл обідній склеєний з двох частин, посередині столу чітко видно місце розрізу, є тріщини в полотні. Барна стійка також склеєна з двох частин, у зв`язку з чим також наявні тріщини в полотні. На кухні камінь покладений так, що постійно в нижню секцію затікає вода і залишаються жовті розводи. Від потрапляння води розбухає МДФ (деревоволокниста плита середньої щільності). Стельові панелі закріплені таким чином, що візуально видно дефект кріплення, у зв`язку з чим вони мають неестетичний вигляд. Стінні панелі « Німан » встановленні неправильно, у зв`язку з чим мають виражені дефекти. Стінні панелі « Еггер » з підсвічуванням під телевізор, консоль встановленні неправильно, у зв`язку з чим мають виражені дефекти. Тумба консоль під умивальник, панель глянцева МДФ мають виражені дефекти. В межах виконання ФОП ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором від 12 квітня 2019 року № 0025/04/2018 взагалі не передано наступні меблі: дзеркало, блоки алюмінієві під картини, дзеркало, фасади дубові, модулі водостійкі на терасу.

Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надали покази, про те, що з квітня 2019 року за усною пропозицією позивача почали працювати в будинку відповідача, де встановлювали меблі. Вони привозили матеріали, дошки, фасади, багато електрики, встановлювали вбудовані меблі по всьому будинку. Власник будинку кожен день приїжджав та перевіряв роботу, іноді вказував на недоліки, які вони вчасно усували. Роботи з монтажу меблів вони закінчили у червні 2020 року, а в липні 2020 року закінчили усувати недоліки, на які їм вказав відповідач. Після закінчення робіт вони зібралися в будинку, де ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 підписати акт приймання-передачі робіт, який відповідач підписувати відмовився з невідомих їм причин. Кошти за виконану роботу вони так і не отримали.

Правове обґрунтування

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

За змістом статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Як передбачено статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

За змістом частини першої статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з частиною першою статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Положеннями частини першої статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Частиною першою статті 673 ЦК України встановлено, що продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

Згідно частин першої, другої, четвертої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Відповідно до частини першої статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та другою статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Як передбачено статтею 839 ЦК України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

Підрядник відповідає за неналежну якість наданих ним матеріалу і устаткування, а також за надання матеріалу або устаткування, обтяженого правами третіх осіб.

Згідно зі статтею 849 ЦК України замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.

Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.

Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Вимогами частини першої статті 853 ЦК України передбачено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Тобто, частина перша статті 853 ЦК України встановлює послідовність реалізації обов`язку про прийняття роботи замовником: 1) прийняти роботу; 2) оглянути її; 3) в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про це.

Всі явні недоліки та відступи від умов договору замовник може зафіксувати в акті приймання-передачі або іншому документі, який оформлюють сторони для прийняття результатів роботи або в окремому, спеціально складеному документі. Відсутність заяви замовника позбавляє його права посилання у подальшому на явні відступи або недоліки роботи виявлені ним в процесі огляду.

Водночас якщо після прийняття роботи замовник виявив відступи від умов договору підряду або інші недоліки, які не могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (приховані недоліки), у тому числі такі, що були умисно приховані підрядником, він зобов`язаний негайно повідомити про це підрядника (згідно з частиною третьою статті 853 ЦК України).

Як передбачено статтею 858 ЦК України якщо робота виконана підрядником з відступами від умов договору підряду, які погіршили роботу, або з іншими недоліками, які роблять її непридатною для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру, замовник має право, якщо інше не встановлено договором або законом, за своїм вибором вимагати від підрядника: 1) безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк; 2) пропорційного зменшення ціни роботи; 3) відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, якщо право замовника усувати їх встановлено договором.

Підрядник має право замість усунення недоліків роботи, за які він відповідає, безоплатно виконати роботу заново з відшкодуванням замовникові збитків, завданих простроченням виконання. У цьому разі замовник зобов`язаний повернути раніше передану йому роботу підрядникові, якщо за характером роботи таке повернення можливе.

Якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина друга статті 628 ЦК України).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, повно встановивши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що укладений між сторонами 12 квітня 2019 року договір № 0025/04/2018 є змішаним, оскільки містить елементи договору купівлі-продажу та договору підряду.

Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки відповідач виконану позивачем роботу не прийняв, негайно не заявивши позивачу про допущені ним у роботі відступи від умов договору або інші недоліки, та від оплати залишку її вартості у розмірі 524 150,00 грн безпідставно відмовився, то є підстави для задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення із відповідача на користь позивача коштів у розмірі 524 150,00 грн.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував (не дослідив) переписку сторін у месенджері «Viber», не відповідають дійсності. Аналіз змісту оскаржуваного судового рішення апеляційного суду свідчить про те, що відхиляючи такий доказ апеляційний суд погодився в висновками суду першої інстанції про те, що така переписка сторін є вибірковою, незмістовною, обставин виконання зобов`язань за договором, прийняття робіт, виявлення їх недоліків та спосіб їх усунення підтверджувати не може і ці обставини достатньо не визначає, а тому не підлягає врахуванню. Також апеляційний суд зазначив, що матеріалами справи достеменно не підтверджено, що вказана переписка велась саме між позивачем та відповідачем та саме з щодо виконання договору від 12 квітня 2019 року № 0025/04/2018.

Доводи касаційної скарги щодо неналежної оцінки судами попередніх інстанцій доказів, а саме: акта приймання-передачі товару від 20 липня 2020 року, претензії від 21 липня 2020 року та показів свідків, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, що відповідно частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги про те, щосуди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/11589/16-ц, від 11 жовтня 2018 року у справі № 916/446/16, від 28 січня 2020 року у справі № 910/3802/19, від 12 березня 2020 року у справі № 910/15234/18, від 25 лютого 2021 року у справі № 904/7804/16, також підлягають відхиленню з огляду на таке.

На предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів (обставини, на які посилається сторона позивача) і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

У постанові від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 за позовом про стягнення коштів за договором позики, Велика Палата Верховного Суду виходила із того, що відповідач отримав у позивача у позику грошові кошти. У визначений термін відповідач борг не повернув. За результатом перегляду справи у касаційному порядку дійшла переконання, що висновки судів про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з позичальника основної суми боргу, плати за користування позикою, процентів за договором, трьох процентів річних від простроченої суми і інфляційних втрат підлягають задоволенню частково.

У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення страхового відшкодування та компенсації моральної шкоди, Верховний Суд, виходив із того, що між сторонами справи укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття). При укладенні зазначеного договору страхування між позивачкою та відповідачем (страховиком) узгоджено усі його істотні умови, а саме: умови про страхову суму, страховий платіж. Позивачка сплатила на користь відповідача страховий платіж, який прийнято остатнім без зауважень, умов чи застережень. Після настання події, що має ознаки страхової за укладеним договором страхування, позивачка звернулася до відповідача із проханням виплати страхового відшкодування, однак останній відмовив їй у виплаті. За результатом перегляду справи у касаційному порядку, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивачки з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку зі скороченням штату працівників, є страховим випадком, оскільки позивач втратила постійне місце роботи, тому її права підлягають захисту шляхом стягнення із відповідача суми невиплаченого страхового відшкодування. Натомість компенсація моральної шкоди не передбачена ЦК України, Законом України «Про страхування», а також умовами договору страхування, укладеного між сторонами, а тому не підлягає відшкодуванню.

У постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/11589/16-ц про стягнення заборгованості, Верховний Суд виходив із того, що між сторонами укладено угоду про припинення трудового договору за згодою сторін. Згідно з пунктом 2.1.4 цієї угоди сторони досягнули домовленості, що не пізніше дати звільнення позивач здійснить цільову виплату для оплати відповідачем особистого навчання за програмою МВА. Водночас відповідно до пункту 3.1.3 угоди про припинення трудового договору за угодою сторін відповідач зобов`язався протягом двох років з дати звільнення з роботи надати позивачу документи, що підтверджують оплату відповідачем особистого навчання за програмою МВА (магістр бізнес-адміністрування). Якщо відповідач не надасть зазначені документи у вказаний у пункті 3.1.3. угоди строк, він зобов`язаний повернути позивачу усі грошові кошти, надані йому за пунктом 2.1.4. угоди протягом п`яти робочих днів з дати відповідної вимоги позивача. Позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення цільової виплати протягом п`яти робочих днів з дати вимоги. Відповідач лист отримав, проте вимогу не виконав та не надав документи, що підтверджують оплату ним особистого навчання за програмою МВА. За результатом перегляду справи у касаційному порядку, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позов підлягає задоволенню частково і наявні підстави передбачені статями 625, 629 ЦК України, для стягнення з відповідача заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних.

У постанові від 11 жовтня 2018 року у справі № 916/446/16 за позовом про стягнення заборгованості за договором, пені, інфляційних втрат, 3% річних, Верховний Суд виходив із того, що між позивачем, відповідачем та третьою особою (замовником) було укладено договір підряду, за умовами пункту 1.1 якого третя особа прийняла рішення щодо визначення інвестора у розвитку житлово-комунальної та соціальної сфери населеного пункту. Згідно з цим рішенням інвестором визначено відповідача. На підставі цього рішення третя особа самостійно провела моніторинг ринку закупівель такого роду робіт та визначив підрядником позивача. Пунктом 1.3 договору підряду визначено, що підрядник зобов`язується в порядку та строки, передбачені договором, на свій ризик, своїми механізмами, власними людськими ресурсами виконати роботи, а замовник зобов`язується в порядку та строки, передбачені договором, прийняти виконані роботи. Інвестор зобов`язується оплатити роботи підрядникові. Позивач (підрядник) звертаючись до суду стверджував, що виконав свої зобов`язання за вказаним договором підряду та провів необхідні будівельні роботи, натомість відповідач не здійснив оплати виконаних підрядником робіт. За результатом перегляду справи у касаційному порядку, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, з огляду на висновок судової комплексної будівельно-технічної експертизи, згідно з яким позивачем було фактично виконано будівельні роботи з капітального ремонту (влаштування асфальтного покриття та основи щебеневе-піщаної суміші ділянки дороги) на меншу суму ніж було сплачено інвестором на виконання договору підряду.

У постанові від 28 січня 2020 року у справі № 910/3802/19 за позовом про стягнення заборгованості за договором, Верховний Суд виходив із того, що між сторонами справи було укладено договір за яким відповідач (замовник) доручив, а позивач (підрядник) взяв на себе зобов`язання виконати власними та залученими силами і засобами весь комплекс робіт з розробки робочої документації для об`єкта «Капітальний ремонт автомобільної дороги М-03 Київ-Харків-Довжанський». На виконання умов договору відповідач перерахував позивачу аванс. Позивач звертаючись до суду стверджував, що здійснив виконання всіх необхідних робіт за договором, що підтверджується актами здачі-приймання робіт. Натомість відповідач зазначені акти здачі-приймання робіт не підписав та не сплатив позивачеві за виконані роботи. Між сторонами засобами поштивого зв`язку велося листування щодо необхідності своєчасного та належного виконання робіт за договором та якості робіт. Позивач направляв претензію відповідачу, однак той повідомив, що триває перевірка і співставлення документації та розрахунків, викладених за змістом претензії. За результатом перегляду справи у касаційному порядку, суд касаційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції для повної оцінки всіх наявних у справі доказів, зокрема: актів приймання-передачі виконаних робіт, технічних умов та зауважень відповідача щодо якості робіт.

У постанові від 12 березня 2020 року у справі № 910/15234/18 за позовом про стягнення заборгованості за договором, інфляційних та 3% річних, Верховний Суд виходив із того, що за результатами проведених відкритих торгів на електронному майданчику «Прозорро», між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) укладено договір за умовами якого, виконавець зобов`язався провести обстеження мостового переходу магістрального аміакопроводу через р. Дніпро, які зазначені в технічному завданні, що надається до цього договору і є його невід`ємною частиною, а замовник, прийняти і оплатити вказані роботи на умовах цього договору. Роботи позивачем проводились у декілька етапів. Перший та другий етапи було проведено позивачем та прийнято і оплачено відповідачем належним чином. Однак наступні три етапи роботи не було прийнято і оплачено відповідачем, хоча також було виконано позивачем. Тому позивач просив стягнути із відповідача ці кошти, інфляційні та 3% річних. За результатом перегляду справи у касаційному порядку, суд касаційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції для повної оцінки всіх наявних у справі доказів.

У постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 904/7804/16 за первісним та зустрічним позовами про стягнення боргу, Верховний Суд виходив із того, що сторонами укладено договір на ремонт, за умовами пункту 1.1 якого замовник (позивач) доручає підряднику (відповідачеві), а підрядник виконує на свій ризик власними силами та способами, методами ремонт 4 електродвигунів, передає замовнику виконані роботи, усуває протягом гарантійного строку недоробки, що зумовлені неякісним виконанням робіт, а замовник приймає і оплачує виконані роботи відповідно до умов договору. Звертаючись до суду зі первісним позовом позивач вказував на те, що відповідач не виконав зобов`язання відповідно до договору щодо ремонту 4 електродвигунів та договору на ремонт статора електродвигуна. Натомість звертаючись до суду із зустрічним позовом відповідач вказував на те, що позивач акт виконаних робіт протягом 10 робочих днів не підписав, всупереч умовам пунктів 6.4, 6.5 договору не надав письмового обґрунтування відмови від підписання та не підписано двосторонній акт з переліком недоробок та недоліків із строками їх усунення, тому цей акт вважається підписаним, а роботи прийнятими, отже обов`язок з розрахунку за виконані роботи у розмірі 50 % від їх вартості мали бути виконані позивачем у визначений договором строк, однак зазначена сума замовником сплачена не була. У цій справі замовник вів переписку із підрядником про якість робіт та їх виконання. За результатом перегляду справи у касаційному порядку, суд касаційної інстанції змінив постанову суду апеляційної інстанції та констатував факт неналежного виконання підрядником своїх договірних зобов`язань та погодився зі висновками апеляційного суду про наявність підстав для задоволення вимог первісного позову.

Натомість у справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами було укладено змішаний договір щодо передачі у власність замовника меблів, який містить елементи договору купівлі-продажу та договору підряду. Відповідач виконану позивачем роботу не прийняв, негайно не заявив позивачу про допущені ним у роботі відступи від умов договору або інші недоліки, та від оплати залишку її вартості безпідставно відмовився. Тому суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про задоволення вимог позову про стягнення із відповідача на користь позивача недоплаченої суми вартості наданих послуг.

Отже, у наведених заявником як приклад постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ, а тому доводи заявника про неврахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 914/2505/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 1540/3778/18, від 25 березня 2020 року у справі № 570/1369/17, від 17 квітня 2020 року у справі № 905/2319/17, від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19, від 27 січня 2021 року у справі № 462/1830/18, від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 18 лютого 2021 року у справі № 442/3516/20, від 23 вересня 2021 року у справі № 910/17662/19, від 13 жовтня 2021 року у справі № 923/1379/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/5408/21, від 18 січня 2023 року у справі № 910/15383/21,є необґрунтованими з огляду на те, що висновки, наведені у вказаних постановах суду касаційної інстанції та на які посилається заявник у касаційній скарзі, щодо доказів (зокрема електронних), критеріїв їх оцінки судом на предмет належності і допустимості, не суперечать висновкам, наведеним в оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Аргументи касаційної скарги те, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що незалежно від того чи виконав підрядник належним чином договір підряду чи не виконав, у разі наявності у матеріалах справи акта приймання-передачі товару складеного підрядником та засвідченого сторонніми особами, що свідчить начебто про передання підрядником результатів робіт замовнику, та відсутності заяви замовника про недоліки роботи, є достатньою умовою для виникнення у замовника обов`язку зі сплати робіт підрядника, не відповідають дійсності, оскільки у справі, яка переглядається, суди встановили факт того, що позивач належним чином виконав роботи, передав відповідачу обумовлені договором меблі (за виключенням каркасів під картини про що позивач вказав у акті приймання-передачі товару), натомість відповідач після огляду меблів безпідставно не прийняв роботу, не підписав акт приймання-передачі, негайно не заявив позивачу про явні недоліки виконаної роботи, а тому з урахуванням положень статті 853 ЦПК України та цих обставин суди дійшли висновку про стягнення із відповідача залишку вартості проведених робіт, який заявлений позивачем.

Доводи касаційної скарги про те, що про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 853 ЦК України, а саме щодо доказів, які є достатніми для підтвердження факту виконання підрядником умов договору є безпідставними, оскільки практика суду касаційної інстанції щодо питань застосування статті 853 ЦК України, доведення факту виконання умов договору та обов`язку замовника прийняти роботу, виконану підрядником є сталою. Зокрема такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 916/693/21 та від 22 січня 2020 року у справі № 927/174/19.

Також Верховний Суд звертає увагу заявника на те, що висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції та постанові суду апеляційної інстанції, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанова апеляційного суду відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених частиною третьою статті статтею 401 ЦПК України.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні за участю його представника

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить розгляд справи здійснювати у судовому засіданні за участю його представника - адвоката Розмоша В. І.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Отже, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Приписи частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки Верховним Судом не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі чи їх представників, для надання пояснень, і така необхідність відсутня, а тому підстави для задоволення клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні за участю його представника відсутні.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні за участю його представника відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 листопада 2022 року в оскаржуваній частині та постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак