Дата документу 07.11.2023 Справа № 336/8457/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/8457/21 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
№ 22-ц/807/2030/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Смокотіна В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталія Григорівна,про визнання договору дарування недійсними,

ВСТАНОВИВ

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Н.Г. про визнання договору дарування недійсними.

Вобґрунтування позовних вимог зазначала, що жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є дідом та бабою сторін справи по лінії батька.

Після укладання шлюбу батьком сторін ОСОБА_5 з їх матір`ю ОСОБА_6 ,останні за власні кошти побудували у вказаному жилому будинку прибудову та інші будівлі,які згодом оформили у власність у встановленому законом порядку.

31.01.1989 р. Запорізьким міськжилкомунуправлінням були видані наступні правовстановлюючі документи:свідоцтво про право власності на 3/10 частини жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 № 164 від 31.01.1989 р.,свідоцтво про право власності на 7/10 частини жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 № 163 від 31.01.1989 р.

Зважаючи на те,що 7/10 частини спірного жилого будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 набули за кошти сім`ї під час шлюбу,вказане нерухоме майно є їхньою спільною сумісною власністю,в якій матері сторін ОСОБА_6 належало право власності на 7/20 частин цього будинку.

27.04.1990 р. ОСОБА_5 . П`ятою Запорізькою державною нотконторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/10 частини спірного жилого будинку після смерті батьків,з вказаного часу за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на згадуваний вище будинок в цілому.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, відкрилася спадщина за законом,яку прийняли у рівних частках спадкоємці першої черги за законом ОСОБА_5 (чоловік спадкодавця), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (діти спадкодавця),оскільки проживали з спадкодавцем в жилому будинку на час відкриття спадщини.

Спадщину в установленому законом порядку спадкоємці не оформлювали,до нотаріальної контори не звертались,спадкова справа до майна померлої ОСОБА_6 не заводилась.

Зважаючи на ці обставини,фактично ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 у спірному жилому будинку в порядку спадкування належало 7/60 частин,загалом його частка складала 46/60(з розрахунку 7/60+7/20+3/10),сторони по справі також успадкували по 7/60 частин будинку кожна.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер,при зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька в порядку спадкування за заповітом,позивачці стало відомо, що 04.03. 2013 року ОСОБА_5 уклав договір дарування, за умовами якого 2/3 частини жилого будинку АДРЕСА_1 він подарував відповідачці .

Позивачка вважає,що при укладанні оспорюваного договору ОСОБА_5 всупереч вимогам закону розпорядився більшою часткою у жилому будинку,ніж йому належала,чим були порушені житлові і майнові права і інтереси позивачки на користування, володіння і розпорядження належними їй в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_6 7/60 частинами спірного будинку.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, визнати недійсним з моменту укладання договір дарування 2/3 частин жилого будинку АДРЕСА_1 , укладений 04.03.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Наталією Григорівною, реєстраційний номер 257,стягнути з відповідачки судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_5 на праві власності належав в цілому жилий будинок АДРЕСА_1 , при цьому 7/10 частин набуто у власність ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 31.01.1989 р.,виданого Міськжитлокомунуправлінням виконкому Запорізької міської ради, інші 3/10 частини успадковані на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою Запорізькою державною нотконторою 27.04.1990 р.за реєстровим № 4-1065.

Як правильно визначив суд першої інстанції, на час набуття права власності на майно діяв КпШС. Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час придбання спірного майна), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.

Оскільки 7/10 частин спірного будинку придбані ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_6 , протилежного під час розгляду справи доказами не доведено, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказане майно було спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначала, що вона є спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері ОСОБА_6 ,якій належала 1/2 частина спірного майна, набутого під час перебування батьків у зареєстрованому шлюбі,до складу спадщини входить 7/60 частин спірного будинку, а тому укладання ОСОБА_5 04.03.2013 р. договору дарування 2/3 частин спірного житлового будинку порушує її майнові права,оскільки у такий спосіб ОСОБА_5 розпорядився,в тому числі,спадщиною ОСОБА_7 ,яку фактично успадкувала позивачка.

За життя ОСОБА_6 не скористалася своїм правом на виділення частки у спільному майні подружжя та правом на отримання свідоцтва на 1/2 частку в спільному майні подружжя,а відтак на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 не мала зареєстрованих майнових прав на частину у спірному будинку,спадкова справа після її смерті не заводилась.

04.03.2013 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 2/3 частин жилого будинку АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Наталією Григорівною, реєстраційний номер 257(а.с.14-16).

Згідно абзацу 3 п.1 договору,відчужувана частина житлового будинку належить дарувальнику на підставі дублікату свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на житловий будинок ,виданого Міськжитлокомунуправлінням виконкому Запорізької міської ради народних депутатів 31.01.1989 р.та на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом,виданого П`ятою Запорізькою державною нотконторою 27.04.1990 р.

Як при розгляді справи у суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді, позивачка посилалася на те, що на час укладання оспорюваного договору ОСОБА_5 не був власником усього майна, яким розпорядився на користь ОСОБА_2 . За ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 3/10 частини вказаного вище будинку як спадщина батьків,та на 7/10 частин цього ж будинку,набутих у шлюбі з ОСОБА_6 ,після смерті якої йому фактично належало 46/60 частин спірного жилого будинку. Позивачка вважає,що подарувавши ОСОБА_2 2/3 частини згадуваного вище будинку, ОСОБА_5 розпорядився не тільки своєю часткою у спірному майні ,а і спадщиною ОСОБА_6 , порушивши права ОСОБА_1 на 7/60 частин цього майна.

Суд першої інстанції погодився з такими доводам, проте врахував наступне.

Відповідачка просила застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що після смерті матері, відповідач не ставила питання ані про оформлення права власності на спадкове майно, ані про оспорювання договору дарування.

До суду ОСОБА_1 звернулася з цим позовом 12.10.2021 року, визначивши предметом спору договір дарування від 04.03.2013 р.,укладений між ОСОБА_5 як дарувальником,та ОСОБА_2 як обдарованою.

Хоча позивач і не зазначає про те, коли вона дізналася про існування договору дарування, проте зазначає що вона запізно отримала юридичну консультацію з приводу можливості споювати договір з підстав порушення ї спадкових прав.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, судова колегія вважає, що позивач мала можливість та повинна була цікавитись долею майна, яке вона вважала своїм, входячи з того, що вона вважає себе спадкоємцем. Натомість вона протягом тривалого часу не оспорювала договір дарування з підстав порушення її спадкових прав, хоча мфж сторонами існували численні суперечки з приводу спірного будинку.

Судом першої інстанції було враховано, що протягом з 2013 р. між сторонами справи розглядались численні справи щодо спірного будинку,позивачка систематично оспорювала договір дарування від 04.03.2013 р. з різних підстав, пред`являючи позови на захист порушеного права на спадщину за заповітом батька, тому дізналася про своє порушене право щонайменше після ознайомлення з договором дарування, яким охоплено спадщину матері,після чого у неї і виникло право на позов.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошував, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Суд першої інстанції дослідив питання про те, коли позивач дізналася та повинна була дізнатися про своє порушене право та правомірно застосував наслідки пропуску позивачем строку позовної давності.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 серпня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З Поляков