Постанова

Іменем України

07 листопада 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/15685/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретар Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду м. Києва

від 27 липня 2023 року

в складі судді Анохіна А. М.

у цивільній справі №758/113/23 Подільського районного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ"

до ОСОБА_1

про встановлення юридичного факту розірвання договору

У С Т А Н О В И В:

03 січня 2023 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна фірма «АВМ» (далі - ТОВ "ІБФ "АВМ", Товариство) звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив встановити факт розірвання з 15.07.2021 договору доручення №131/1-68 від 31.05.2005.

Позовну заяву мотивував тим, що ТОВ «ІБФ «АВМ» розірвав договір доручення №131/1-68 від 31.05.2005 в односторонньому порядку, однак ОСОБА_1 не визнає факт розірвання договору, а тому встановлення юридичного факту необхідне позивачу з метою визначення часу з якого припинилися правовідносини по договору доручення №131/1-68 від 31.05.2005.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що ТОВ "ІБФ "АВМ" повідомило ОСОБА_1 про відмову від оспорюваного договору і те, що припинення договору доручення в односторонньому порядку є безумовною підставою, оскільки не взяв до уваги відсутність в матеріалах справи доказів отримання відповідачем поштового відправлення від позивача з повідомленням про припинення договору.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, допустив порушення норм процесуального права, а саме не з'ясував істотні обставини справи із застосуванням передбачених ст. 80, 81 ЦПК України критеріїв дослідження доказів щодо оцінки кожного такого доказу окремо і їх сукупності в цілому та забезпечення дотримання стандартів доказування, визначених процесуальним законом.

За наведених обставин, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 27.07.2023 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення відповідача та представника позивача ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що до такого висновку суд дійшов за неповного з`ясування обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 31 травня 2005 рокуміж ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно - інвестиційна компанія «Інтербудінвест» укладено договір доручення №131/1-68.

28 грудня 2012 року додатковою угодою №1 до договору доручення №131/1-68 від 31.05.2005 було замінено Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно - інвестиційна компанія «Інтербудінвест» на нового повіреного - ТОВ «ІБФ «АВМ.

Предметом договору доручення №131/1-68 від 31.05.2005 було зобов`язано повіреного від імені та за рахунок довірителя профінансувати спорудження об`єкта нерухомості, а після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію надати документи, необхідні для послідуючого оформлення об`єкта нерухомості у власність.

ТОВ «ІБФ «АВМ» листом від 11.06.2021 №11/06/2021-4 повідомив ОСОБА_1 про відмову від договору з 15.07.2021.

Cтаття 143 ЦПК України визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що ОСОБА_1 не визнає факт припинення Договору доручення №131/1-68 від 31.05.2005, а тому є необхідність встановлення даного факту в судовому порядку, а саме визнання факту розірвання даного договору з 15 липня 2021 року.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

При цьому, при вирішенні позову підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Так, відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у справі, спричинена поведінкою ігшої особи.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується.

Реалізуючи, передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду виклав у постановах від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 22.09.2022 у справі №924/1146/21, від 06.10.2022 у справі №922/2013/21, від 17.11.2022 у справі №904/7841/21).

Як вже вказувалося вище, у справі, яка переглядається, ТОВ «ІБФ «АВМ», посилаючись на не визнання відповідачем факту припинення в односторонньому порядку договору доручення, звернувся з позовом про встановлення факту розірвання такого договору доручення. Поруч з цим, в позовній заяві позивач не зазначив обставин, які підтверджували б наявність порушення його права та/або законного інтересу не визнанням відповідачем факту припинення договору доручення. В позовній заяві також не зазначено.

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що в останній лише зазначено обставини укладення договору доручення, додаткової угоди до нього та повідомлення позивача відповідачу про відмову від договору доручення з 15.07.2021. Також в позовній заяві позивач зазначив положення ст. 651, 1000 ЦК України, застосувавши які, на його думку, суд повинен задовольнити позов.

Крім цього, в обгрунтування позову ТОВ «ІБФ «АВМ» зазначило про наявність спору між ним та ОСОБА_1 , а тому вважав, що дана справа з вимогою про встановлення юридичного факту не підлягає вирішенню в порядку окремого провадження.

Натомість, в позовній заяві ТОВ «ІБФ «АВМ» не зазначило того яким чином встановлення факту розірвання договору доручення зумовить попередження порушення його права чи інтересу або відновить вже його порушене право чи інтерес.

За обставин, коли позивач не доводив обставин порушення його прав чи інтересу та зважаючи на приписи цивільного процесуального законодавства про те, що суд ухвалює рішення в межах заявлених особою вимог, колегія дійшла висновку, що позивачем не доведено порушення його прав не визнанням відповідачем факту припинення правовідносин за договором доручення.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18 та від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах наголошував на тому, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного рішення на предмет його відповідності положенням законодавства.

Отже, в межах заявлених позовних вимог, встановивши, що позивач не довів наявності у нього порушеного права (інтересу), суду у задоволенні позову належало відмовити.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц зазначила, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості відповідних вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу.

Враховуючи, що у позовній заяві позивач посилався на існування між сторонами спору, позовна вимога про встановлення факту розірвання договору доручення є неналежним способом захисту прав та інтересів позивача, у разі доведення порушення права.

Таким чином, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позову.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в силу ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі визначеному законом, а саме в сумі 4 026 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №0.0..1 від 20.09.2023 та №0.0..1 від 03.10.2023.

Таким чином, з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на сплату судового збору в розмірі 4 026 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту розірвання договору - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна фірма "АВМ" на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська