Справа № 461/9803/23
У Х В А Л А
"17" листопада 2023 р. м.Львів
Суддя Галицького районного суду м. Львова Романюк В.Ф. розглянувши заяву представника заявника ОСОБА_1 адвоката Юнко Марії Василівни про забезпечення позову до подачі позовної заяви, -
16 листопада 2023 року представник заявника ОСОБА_1 адвокат Юнко Марія Василівна звернулася до суду із заявою, в якій просить:
В обгрунтування поданої заяви покликається на те, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Бєлопольською І.Р., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 18 жовтня 2017 року за реєстровим №3273, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.10.2017 року номер запису 22871135.
Також ОСОБА_1 на праві приватної власності належать квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 на підставі договорів про участь у фонді фінансування будівництва.
Водночас, 17 жовтня 2023 року ОСОБА_1 стало відомо про те, що з її приватного володіння протиправно, шляхом підроблення документів, вибули наведені вище об`єкти нерухомості.
Зокрема, невідомі особи підробили довіреність від 12 листопада 2018 року, зареєстровану в реєстрі за № 941 від імені ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем, якою уповноважили ОСОБА_2 (податковий номер НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_7 ), розпоряджатися належним їй на праві власності майном, зокрема і відчужувати таке майно на користь третіх осіб.
На підставі вказаних договорів здійснено реєстраційні записи про реєстрацію права власності на вказані квартири.
ОСОБА_1 станом на момент оформлення довіреності та укладення зазначених договорів не перебувала на території України, ані з приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем, ані з ОСОБА_2 не знайома, та жодних довіреностей щодо розпорядження належним їй на праві власності майном не підписувала, відтак вказані договори є недійсними, що відповідно має наслідком недійсність реєстраційних записів про реєстрацію права власності на вказані квартири.
Як вбачається із матеріалів заяви, 10.11.2023 року адвокатом Юнко М.В. в інтересах ОСОБА_1 подано заяву про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.190, ч.ч.3, 4 ст.358 КК України до ГУ НП у Львівській області. Однак, в межах кримінального провадження неможливо скасувати державну реєстрацію права власності на квартири, такі вибули із власності ОСОБА_1 поза її волею, а отже право власності останньої порушено та має бути відновлено в судовому порядку.
Враховуючи вищенаведені норми, а також викладені обставини, укладені без волевиявлення ОСОБА_1 договори купівлі - продажу квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно, та - квартири АДРЕСА_4 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є недійсними, та щодо наведеного нами готується позов, однак первинно є необхідним зберегти майно. Тому, просить суд заяву задоволити.
Вивчивши подану заяву про забезпечення позову, суд приходить до наступного висновку.
Підсудністю у цивільному судочинстві визначено розмежування компетенції між окремими ланками судової системи і між судами однієї ланки щодо розгляду і вирішення підвідомчих їм цивільних справ.
ЦПК України розмежовує наступні види підсудності: загальна підсудність справ за місцезнаходженням відповідача (ст. 27 ЦПК), альтернативна підсудність за вибором позивача (ст. 28 ЦПК) та виключна підсудність (ст. 30 ЦПК).
Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.
За правилами виключної підсудності, передбаченими ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Виключна підсудність - особливий вид територіальної підсудності, який забороняє застосування інших видів територіальної підсудності (загальної, договірної, альтернативної або підсудності пов`язаних між собою вимог). Це пояснюється особливостями справ, на які така підсудність поширюється, і направлено на створення сприятливих умов для розгляду справи й виконання судового рішення.
Таким чином, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 зазначила, що словосполучення "з приводу нерухомого майна" необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 296/1657/17 зроблено висновок, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Як вбачається із інформації розміщеної на інтернет сторінці «ОЛХ», квартира АДРЕСА_4 виставлена на продаж із ціною 768000$, тобто дана заява подана до Галицького районного суду м.Львова, оскільки вартість вказаного майна є найвищою, із всього нерухомого майна на яке заявник просить накласти арешт.
Згідно положень ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
У відповідності до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;
1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;
2) забороною вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;
6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
2. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
3. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
4. Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку, на майно (активи) або грошові кошти неплатоспроможного банку, банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (крім ліквідації банку за рішенням його власників), а також на майно (активи) або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням.
5. Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються.
6. Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов`язку вчиняти певні дії, обов`язку утримуватися від вчинення певних дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, його посадовим особам, у тому числі уповноваженим особам Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку, а також зупинення дії рішень Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку, індивідуальних актів Міністерства фінансів України, прийнятих на виконання таких рішень Кабінету Міністрів України, індивідуальних актів Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, прийнятих у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, а також шляхом встановлення для Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, їх посадових та службових осіб заборони або обов`язку вчиняти дії, обов`язку утримуватися від вчинення певних дій, що випливають з таких рішень/актів.
7. Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів) Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України, його посадових та службових осіб заборони або обов`язку вчиняти певні дії, обов`язку утримуватися від вчинення певних дій.
8. Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії, обов`язку утримуватися від вчинення певних дій за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку, банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (крім ліквідації банку за рішенням його власників), до таких банків або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
9. Майно (активи) або грошові кошти клієнта неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (крім ліквідації банку за рішенням його власників), на які судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних або дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (крім ліквідації банку за рішенням його власників), можуть бути передані приймаючому або перехідному банку у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передані майно (активи) або грошові кошти залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту.
10. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Зазначене обмеження не поширюється на забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів керівника або роботодавця про застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, відмова в наданні відпустки, відсторонення від роботи чи посади, будь-яка інша форма дискримінації позивача тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції".
11. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які полягають в (або мають наслідком) припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади (органу місцевого самоврядування) або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі комісії, що проводить конкурс, аукціон, торги, тендер чи іншу публічну конкурсну процедуру.
12. Арешт на майнові права у вигляді майнових прав у внутрішній системі обліку особи, яка провадить клірингову діяльність, накладається в порядку, встановленому статтею 64 Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки".
Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти, які знаходяться в Національному банку України або іноземних банках на рахунках, відкритих Центральному депозитарію цінних паперів та/або кліринговим установам, для забезпечення здійснення грошових розрахунків.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч. 1 ст. 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Під час вирішення питання щодо наявності підстав для забезпечення позову суд повинен врахувати обґрунтованість заявленого клопотання, пов`язаність заходів забезпечення позову з предметом позову, співмірність заходів забезпечення із заявленими вимогами, а також запобігти порушенню прав третіх осіб в зв`язку з вжиттям судом заходів забезпечення позову.
Зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Бєлопольською І.Р., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 18 жовтня 2017 року за реєстровим №3273, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.10.2017 року номер запису 22871135.
Також ОСОБА_1 на праві приватної власності належать квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 на підставі договорів про участь у фонді фінансування будівництва.
Водночас, 17 жовтня 2023 року ОСОБА_1 стало відомо про те, що з її приватного володіння протиправно, шляхом підроблення документів, вибули наведені вище об`єкти нерухомості.
Зокрема, невідомі особи підробили довіреність від 12 листопада 2018 року, зареєстровану в реєстрі за № 941 від імені ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем, якою уповноважили ОСОБА_2 (податковий номер НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_7 ), розпоряджатися належним їй на праві власності майном, зокрема і відчужувати таке майно на користь третіх осіб.
На підставі вказаних договорів здійснено реєстраційні записи про реєстрацію права власності на вказані квартири.
Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 станом на момент оформлення довіреності та укладення зазначених договорів не перебувала на території України, ані з приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем, ані з ОСОБА_2 не знайома, та жодних довіреностей щодо розпорядження належним їй на праві власності майном не підписувала, відтак вказані договори є недійсними, що відповідно має наслідком недійсність реєстраційних записів про реєстрацію права власності на вказані квартири.
10.11.2023 року адвокатом Юнко Н.О. в інтересах ОСОБА_1 подано заяву про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.190, ч.ч.3, 4 ст.358 КК України до ГУ НП у Львівській області.
Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з положеннями ч.1 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.
Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
В силу положень частини першої, другої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У відповідності до положень п.1 ч.2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Пунктом 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважаться таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він це визнаний судом недійсним.
Водночас недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина троля статті 203 ЦК України).
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостого статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність, на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Cистемний аналіз наведених вище норм цивільного права свідчить про те, що правочин може бути визнаний недійсним, якщо волевиявлення сторони правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.
Відповідно до статті 41 Конституцій України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусово відчуження таких об?єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, Першим протоколом та протоколами № 2, 4. 7 та 11 до Конвенції, зокрема статтею 1 Першого протоколу, визначено: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Укладені без волевиявлення ОСОБА_1 договори купівлі - продажу квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно, та - квартири АДРЕСА_4 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є недійсними, та щодо наведеного заявником та її представником готується позов, однак первинно є необхідним зберегти майно.
Зі змісту вказаної заяви вбачається, що станом на момент звернення з вказаною заявою в межах кримінального провадження не накладено арешт на наведене вище майно, існує необхідність вжиття заходів для забезпечення позову ОСОБА_1 до його пред`явлення, оскільки їх невідкладне невжиття може призвести до подальшого незаконного відчуження об`єктів нерухомого майна, що є предметом спору, на користь третіх осіб, а це в свою чергу підтверджує існування ризиків істотного ускладнення або й унеможливлення виконання рішення суду за позовом останньої до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який заявник ОСОБА_1 має намір подати до суду.
Окрім цього, такі ризики підтверджуються тим, що невідомими особами одна з квартир виставлена на продаж. Зокрема, така інформація розміщена на інтернет сторінках (веб-сайтах) «Real
Estate Lviv» та «ОЛХ». Додатково додаємо посилання на веб ресурси на підтвердження того, що протиправні дії невстановлених осіб продовжуються вчинятись відносно ОСОБА_1 :
%D0%BA%D0%B2%D0%B0%D1%80%D1%82%D0%B8%D1%80%D0%B0-
%D0%BF%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%B0%D0%B6-
%D0%BB%D1%8C%D0%B2%D1%96%D0%B2-
%D0%B3%D0%B0%D0%BB%D0%B8%D1%86%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0
%D0%BA%D0%BE%D1%86%D1%8E%D0%B1%D0%B8%D0%BD%D1%81%D1
%8C%D0%BA%D0%BE%D0%B3%D0%BE-%D0%BC.html
kotsyubinskogo-tihiy-tsentr-IDTl072.html
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову но суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов?язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника)
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов?язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засоби забезпечення позову.
Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.
При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову: з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такого заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого заявником способу забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв?язку між конкретним способом забезпечення позову та предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів, запобігання порушенню у звязку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Таким чином, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зважаючи на те, що між сторонами наявний спір, а відтак суд вважає, що заява про забезпечення позову є підставною і підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 149-153, 259-260, 353-355 ЦПК України, ст.ст. 204, 207, 215, 626, 627, 638, 655, 656, 657 ЦК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Заяву представника заявника ОСОБА_1 адвоката Юнко Марії Василівни про забезпечення позову до подачі позовної заяви, - задоволити.
Ухвала суду підлягає до негайного виконання.

Ухвала суду про забезпечення позову може бути пред`явлена до виконання 3 (три) роки з моменту її проголошення.

Стягувач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_10 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Боржник:

ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_11 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_12 , РНОКПП: НОМЕР_4 );

ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_13 , РНОКПП: НОМЕР_5 );

Треті особи, які не замовляють самостійних вимог:

ОСОБА_6 ( АДРЕСА_14 , РНОКПП: НОМЕР_6 );

Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Яремно Ростислав Євгенійович (адреса: 79007, м. Львів, вул. Гоголя, 14/1);

ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_15 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Інші відомості, передбачені ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні.

Відповідно до ч.4 ст.157 ЦПК України особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Згідно ч.10 ст.153 ЦПК України оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала може бути повністю або частково оскаржена в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя В.Ф. Романюк