Справа № 944/5855/23
Провадження №2/944/1271/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2023 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Поворозника Д.Б.,

за участю секретаря судового засідання Мельник Є.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Яворові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

15 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: визнати майно, а саме житловий будинок з погосподарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати ОСОБА_1 , власником 1/2 (однієї другої) частини житлового будинку з погосподарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що вона перебувала у зареєстровану шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11 липня 2018 року розірвано. В період перебування в шлюбі, а саме 31 жовтня 2000 року нами було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 31 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Смокорівським А.П. та реєстраційним посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Львівським обласним бюро технічної інвентаризації 02 листопада 2000 року. Вартість даного житлового будинку з прилежними до нього господарськими будівлями складає 331 466, 00 гривень. Отже, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , набутий за час шлюбу 02 листопада 2000 року та є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частки житлового будинку.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 02 листопада 2023 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд.

У судове засідання ОСОБА_1 не прибула, однак її представник подав заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не прибув, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою всіх учасників справи.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.

Суд встановив, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 06 вересня 1997 року у Виконавчому комітеті Завадівської сільської ради Яворівського району Львівської області, актовий запис № 10.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 11 липня 2018 року у справі № 460/957/18, укладений між сторонами шлюб розірвано.

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Смокорівським А.П. 31 жовтня 2000 року за реєстровим № 2378, є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням, зареєстрованим 02 листопада 2000 року Львівським обласним бюро технічної інвентаризації, за реєстровим № 1337.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 набув права власності на спірний житловий будинок за час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 .

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно з ч. 1, 2 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ст. 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

При цьому, суд враховує, що зазначені норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19.

Водночас, відповідачем будь-яких доказів того, що житловий будинок будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є його особистою власністю згідно з нормами ст. 57 Сімейного кодексу України, зокрема, що: це майно набуте (створене) ним до шлюбу; набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, чи за кошти, які належали йому особисто; майно набуте ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин; у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали йому особисто.

Також відповідач не надав жодних доказів того, що позивач за час перебування у шлюбі не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялася від участі в утриманні дітей, приховувала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї, чи інших обставин, які можуть бути підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя.

В свою чергу, відповідач позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частки спірного житлового будинку визнає.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи наведені вище обставини, а також визнання позову відповідачем, норми законодавства та висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тобто належать їм праві спільної сумісної власності, та, відповідно, підлягає поділу на рівні частки.

Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатила за позовну вимогу про поділ спільного майна судовий збір в розмірі 1657 грн. 44 коп., що підтверджується квитанцією від 13 вересня 2023 року.

Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, тому відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.

Зважаючи на наведене з ОСОБА_2 слід стягнути 828, 72 гривень на користь ОСОБА_1 що становить 50 відсотків сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 137, 139, 141, 258, 259, 263- 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати із сплати судового збору у розмірі 828 (вісімсот двадцять вісім) гривень 72 копійки, що становить 50 відсотків сплаченого судового збору.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 828 (вісімсот двадцять вісім) гривень 72 копійки, що становить 50 відсотків сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Д.Б. Поворозник