Провадження № 2/947/2583/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2023 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» ( м. Київ, пр. Перемоги, 90 А) про визнання договору частково недійсним

В С Т А Н О В И В:

До Київського районного суду м. Одеси 08.05.2023 представником ОСОБА_2 , адвокатом Зозулянським Д.О., подана позовна заява з вимогами до ТОВ «Фінансова компанія «Фінтранс Україна» про визнання недійсними пунктів 1.5.1., 4.2., 4.3 кредитного договору , укладеного 27.06.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 ..

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що зазначені умови договору порушують права споживача так як мають явно невигідні умови що ставить сторону у скрутне матеріальне становище.

Згідно заяви від 20.08.2023 року позивачем були збільшені позовні вимоги та додатково до заявлених у первісному позові вимог додана вимога про визнання недійсним п.1.5.2 вказаного вище договору .

Правовими підставами задоволення позову визначені ст. 18 ЗУ « Про захист прав споживачів» та ч.1 ст. 233 ЦК України.

За клопотанням сторони відповідача про заміну її на належного відповідача ТОВ «Авентус Україна» та заяви представника позивача про заміну відповідача на ТОВ «Авентус Україна» суд , в якості належного відповідача залучив Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна».

Згідно відзиву поданого до суду 02.11.2023 представником ТОВ «Авентус Україна» відповідачем повністю не визнаються позовні вимоги враховуючи відсутність належного обґрунтування та доведеності заявлених вимог а також невірним трактуванням стороною умов договору.

Судом, під час розгляду справи , було встановлено, що 27.06.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайту Товариства або мобільного додатку, було укладено Договір №4380366 про надання споживчого кредиту, за умовами якого Товариством було надано позичальнику кошти у розмірі 15 000,00 грн на строк 30 днів на умовах узгоджених сторонами ( а/с 9 ).

Вказаний факт не оспорюється сторонами а тому не потребує додаткового доказування.

Згідно п. 1.5.1 Договору сторонами узгоджена стандартна ставка 1,90% в день, яка застосовується у межах строку кредиту та у межах нового строку кредиту, якщо відбулась пролонгація за ініціативою споживача ( п. 4.2 ) або авто пролонгації договору у відповідності до умов п. 4.3.

Пункт 1.5.2 Договору встановлює застосування за певних умов знижену ставку 0,95% в день.

Пунктом 4.2 Договору встановлено порядок продовження строку кредиту за ініціативою споживача. У відповідності до п. 4.3 Договору сторони узгодили порядок авто пролонгації строку кредиту, за згодою споживача, при наявної заборгованості за кредитом на дату закінчення строку дії Договору.

Надання коштів, шляхом перерахування їх на банківську картку клієнта . яка була вказана ним особисто в заяві про отримання кредиту, було здійснено Товариством 27.06.2021, що підтверджується наданої відповідачем до суду копією інформаційної довідки.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані з визнання недійсним договору врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ) та Законом України « Про захист прав споживачів».

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частина третя статті 18 Закону України « Про захист прав споживачів» визначає що несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру.

Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності, по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, по-третє, завдають шкоди споживачеві. Такого висновку дійшов Верховний Суд, аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 і ч.3 ст.509 Цивільного кодексу та норми ст.18 закону №1023-XII «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 щодо несправедливих умов договору у постанові від 8.06.2016 (справа № 6-330цс16).

Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2018 року по справі №444/484/15ц визначено, що за положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У даному випадку суд, ураховуючи умови кредитного договору узгодженого сторонами , вважає що позовні вимоги не є обґрунтованими та доведеними , а тому не підлягають задоволенню з таких підстав.

Пунктом 1.5.1 Договору сторонами узгоджена відсоткова ставка за користування кредитом а пунктом 1.5.2 Договору можливість застосування до зобов`язань пониженої відсоткової ставки у визначених Договором випадках.

Таким чином предметом вказаних положень Договору є не компенсація у разі невиконання зобов`язань а самі умови користування оплатним кредитом, які є суттєвими умовами самого Договору так як визначають вартість зобов`язань за отриманні гроші, узгоджуються сторонами в момент укладення договору та не відносяться до тих умов , які врегульовані ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів».

Також суд вважає що умови узгоджені сторонами у п. 4.2 стосуються саме захисту прав самого споживача , який при певних обставинах має можливість зминити умови договору своїми активними діями а тому також не може бути визнаний таким що порушує права споживача.

Крім того, суд приходить до висновку що умови п. 4.3 Договору стосовно порядку автоматичної пролонгації договору не є такими що порушують права споживача так як застосовуються лише у випадку активної дії позичальника який , розуміючи наявність на момент закінчення строку дії кредитного договору непогашеної заборгованості та враховуючи наслідки непогодження із продовженням дії договору обов`язок повного погашення заборгованості , має право обрати порядок «продовження дії договору» тим самим змінивши строк дії договору та строк необхідності оплати процентної ставки за користування кредитними коштами, що і було виконане позичальником у даному випадку.

При розгляді даної справи суд не надає оцінки розміру заборгованості та наслідкам порушення умов Договору так як це не відноситься до предмету позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» ( м. Київ, пр. Перемоги, 90 А) про визнання недійсними пунктів 1.5.1; 1.5.2; 4.2; 4.3. Кредитного договору №4380366, укладеного 27.06.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Повне рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 20.11.2023 року.

Суддя Луняченко В. О.