КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/540/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Коцюрби О.П., Білич І.М.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою арбітражного керуючого ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року про відмову у відкритті провадження у складі судді Мальцева Д.О.,

у цивільній справі за позовом Арбітражного керуючого ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Ат «ВТБ Банк» Стрюкової Ірини Олександрівни, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, акціонерного товариства «ВТБ Банк» про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року арбітражний керуючий ОСОБА_1. звернувся у суд із позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ Банк» Стрюкової І.О., ФГВФО, АТ «ВТБ Банк» про зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Арбітражного керуючого ОСОБА_1.

В апеляційній скарзі арбітражний керуючий ОСОБА_1. вказує що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року винесена з порушенням норм процесуального права, просив її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що основна винагорода арбітражного керуючого не є за своєю суттю заробітною платою, при цьому арбітражний керуючий звертається з вказаним позовом у зв`язку із здійсненням ним своєї професійної незалежної діяльності до Фонду гарантування вкладів фізичних та його посадових осіб щодо незгоди з прийнятим відповідачами рішенням щодо невиплати грошової винагороди позивачу, а отже вказані вимоги не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. Водночас судом зазначено, що враховуючи суб`єктний склад учасників процесу, форму захисту порушеного права та характер (юридичний зміст) спірних відносин, вказаний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Зазначено, що вирішуючи питання чи відноситься заявлений арбітражним керуючим спір до юрисдикції господарського суду, слід враховувати, що подання відповідної позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 ГПК України. При цьому спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, зокрема якщо: спір не є підвідомчим господарському суду, тобто предмет спору не охоплюється статтею 20 ГПК України; а також спір за предметною ознакою підвідомчий господарському суду, але одна зі сторін не може бути учасником господарського процесу, а її право чи інтерес не підлягають судовому захисту у господарському суді.

Вказано, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлено не як фізичною особою-підприємцем, а як арбітражним керуючим, який за своїм правовим статусом є самозайнятою фізичною особою, що признана господарським судом у встановленому порядку у справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які о тримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України. Арбітражний керуючий веде і подає звітність як само зайнята особа, що здійснює незалежну професійну діяльність, без статусу юридичної особи чи фізичної особи-підприємця як суб`єкта підприємницької діяльності. Тобто, за суб`єктним складом позивач у справі є фізичною особою. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 (справа № 701/281/18-ц).

Скажник зазначає, що враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про розгляд справи у порядку господарського судочинства.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

У судове засідання представники відповідачів не з`явилися, про дату розгляду справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції за змістом виходив з того, що цей спір за позовом арбітражного керуючого ОСОБА_1. про зобов`язання вчинити дії юридичних осіб підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з таких міркувань.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо встановленого кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (частина перша статті 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Суб`єкти господарювання підлягають державній реєстрації відповідно до цього Кодексу та закону (частина друга статті 19 ГК України). Суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації відповідно як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом (частина перша статті 58 ГК України).

Оскільки для кваліфікації діяльності як господарської необхідним є, зокрема, встановлення факту її здійснення суб`єктами господарювання, а для набуття статусу останніх необхідною є їх державна реєстрація, висновки судів про те, що спір між сторонами виник щодо здійснення господарської діяльності, є необґрунтованими.

Разом з тим з позовної заяви вбачається, що арбітражний керуючий ОСОБА_1. звернулася до суду як фізична особа за захистом порушеного права на оплату грошової винагороди, шляхом зобов`язання уповноваженої особи ФГВФО вчинити дії щодо внесення до кошторису витрат АТ «ВТБ Банк» та подання до ФГВФО кошторису витрат банку з внесеною основною грошової винагородою та витратами арбітражного керуючого ОСОБА_1., а також зобов`язання ФГВФО затвердити кошторис витрат АТ «ВТБ Банк» з внесеною основною грошової винагородою та витратами арбітражного керуючого ОСОБА_1. та виплатити відповідну заборгованість.

Крім того, арбітражний керуючий за правовим статусом є самозайнятою фізичною особою, яка призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України. Тобто за суб`єктним складом сторони у справі є фізичними особами.

Ураховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про розгляд справи в порядку господарського судочинства.

Таким чином, зважаючи на суб`єктний склад спору, предмет позову та характер спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 09 червня 2021 року у справі № 761/159/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином убачається, що суд першої інстанції в достатньому ступеню не зважив на вимоги процесуального закону, не врахував висновків Верховного Суду, що призвело до постановлення поспішної ухвали.

Принцип безперешкодного доступу до правосуддя визнається міжнародним співтовариством як фундаментальний згідно з Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (п. 1 ст. 6) та Міжнародним пактом про громадянські і політичні права (п. 1 ст. 14): кожен у випадку спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд справи в розумний строк незалежним, неупередженим і компетентним судом, створеним на підставі закону, при дотриманні принципу рівності всіх перед судом.

Гарантуючи державний, у тому числі судовий захист прав і свобод людини і громадянина, Конституція України одночасно закріплює право кожного захищати свої права і свободи всіма способами, не забороненими законом (ст. 55). Способи захисту цивільних прав зазначені у ст. 16 ЦК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин оскаржувана ухвала, як постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з направленням справи до Шевченківського районного суду м. Києва для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу арбітражного керуючого ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до того ж суду.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 травня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: