Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Бокотей А.М.,

представника позивача Пацкана І.І.,

представника відповідача Розмана С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в:

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов позов від акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» , місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д (далі позивач або Банк) до ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі відповідач), у якому позивач просить суд:

-стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 4600,26 доларів США, що за курсом НБУ від 15.09.2022 складає 168185,51 грн. за кредитним договором №MKMOGA00000021 від 14.03.2008, як складається з 3% річних простроченої суми.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між учасниками справи укладено кредитний договір №MKMOGA00000021 від 14.03.2008, за яким позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 54252,50 доларів США строком до 13.03.2015, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлені договором.

Всупереч умовам кредитного договору відповідач кредитні кошти не повернув, що призвело до утворення заборгованості. Представник позивача вказує на те, що зобов`язання щодо повернення грошових коштів між позивачем та відповідачем не припинилися.

За таких обставин, на переконання представника позивача, існують достатні підстави для стягнення заборгованості по 3% річних за період з 10.08.2019 до 15.09.2022, яка становить 4600,26 доларів США.

10.04.2023 до суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, у якій представник відповідач вказує на те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

12.04.2023 до суду від представника позивача надійшли заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, в якій він підтримав доводи, викладені в позовній заяві та зазначив про необґрунтованість вищезгаданої заяви представника відповідача. Заперечення обґрунтовані тим, що позивач у даному випадку має право нараховувати 3% річних на підставі статті 625 ЦК України. При цьому порушення з боку відповідача мають триваючий характер, а тому посилання на позовну давність є помилковими.

Додатково представник позивача звертає увагу на те, що базою для обрахунку 3% річних є сума, яка становить 49443,65 доларів США, яка складається з 47580,65 доларів США (заборгованість за тілом кредиту, встановлена рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 26.04.2010 у справі №2-8245/2010, яке набуло законної сили 19.08.2010) та 1862,65 доларів США (нараховані страхові платежі відповідно до пунктів 2.1.3, 2.2.7 та 8.1 кредитного договору).

Відповідач правом на подання відзиву на скористався, що згідно з частиною 2 статті 191 ЦПК України не перешкоджає розгляду та вирішенню справи по суті за наявними матеріалами.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою від 24.03.2023 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 13.04.2023 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

14.03.2008 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №МКМОGА00000021.

За вказаним договором Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 50000,00 доларів США на споживчі цілі на термін до 13.03.2015, а також 4252,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених договором, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до 8 розділу договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав позичальнику кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

У свою чергу, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, що стало підставою для їх стягнення у судовому порядку.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26.04.2010 по справі №2-8245/2010 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по вказаному кредитному договору ухвалено, зокрема, стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 389048 гривень, а також стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус» суму боргу у розмірі 200 гривень.

Як підтверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2018 по справі №308/2302/15-ц (набрало законної сили 21.05.2019), ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2010 року залишено без змін.

При цьому, як зазначено у згаданому рішенні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26.04.2010 по справі №2-8245/2010 до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості Банк звернувся до 04.12.2009.

За правилами частини 1 статті 223 ЦПК України в редакції від 16.03.2010, яка діяла на момент ухвалення рішення Жовтневим райсудом м.Дніпропетровська) рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 294 цього Кодексу, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Отже, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26.04.2010 по справі №2-8245/2010 набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказане враховуються судом при дослідження обставин, які вже були встановлені рішеннями Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2018 по справі №308/2302/15-ц та Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26.04.2010 по справі №2-8245/2010.

Як слідує зі змісту останнього, з відповідача на користь Банку було стягнуто заборгованість у розмірі 389248,78 грн., що станом на 26.06.2009 було еквівалентно 51015,57 доларів США. Водночас означена сума в іноземній валюті охоплювала заборгованість за тілом кредиту в розмірі 47580,65 доларів США.

Виходячи з наявності підстав для стягнення заборгованості по 3% річних у іноземній валюті, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 509 ЦК України передбачено,що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України).

Отже, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

При цьому суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.05.2018 по справі № 537/4905/15-ц.

Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило, виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України в ред. від 12.08.2015).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Вказане узгоджується із висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, відображеними у постанові від 01.03.2021 по справі №180/1735/16-ц.

У вимірі фактичних обставин справи суд з`ясував, що відповідач допустив неналежне виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, що призвело до її стягнення у примусовому порядку на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26.04.2010 по справі №2-8245/2010.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Системний аналіз цитованих положень ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Суд встановив, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26.04.2010 по справі №2-8245/2010 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по вказаному кредитному договору ухвалено, зокрема, стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 389048 гривень, а також стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус» суму боргу у розмірі 200 гривень. Доказів виконання означеного рішення матеріали справи не містять.

Між тим, суд зауважує, що відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Згідно з пунктом 1 указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який у подальшому неодноразово продовжувався указами Президента №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023.

Відтак з 24.02.2022 в Україні запроваджено воєнний стан, який діє і на час розгляду та вирішення справи.

Отже, позовні вимоги про стягнення 3% річних на підставі статті 625 ЦК України за період з 24.02.2022 до 15.09.2022 відсутні, тому в цій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення з означених мотивів.

У постанові Верховного Суду від 01.04.2020 по справі №331/4387/16-ц викладено правовий висновок, в якому зазначено, що при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні (а не її еквівалент у національній валюті України).

При цьому суд з`ясував, що заборгованість за кредитним договором №МКМОGА00000021 позивачем стягнуто у національній валюті. Крім того, рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26.04.2010 по справі №2-8245/2010 набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку.

Більше того, заборгованість із позивача стягнута в гривнях без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті.

ЄСПЛ у рішенні від 28.10.1999 у справі "Брумареску проти Румунії" звертав увагу, що одним з найважливіших є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що у випадку, коли суд виніс рішення у справі, питання більше не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

Отже, кредитор, користуючись своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання, пред`явив позов про стягнення заборгованості за договором з боржника у гривнях, з урахуванням чого валютою такого зобов`язання з цієї дати стала національна валюта - гривня.

Таким чином, заборгованість за статтею 625 ЦК України повинна обчислюватися, виходячи із розміру заборгованості у національній валюті, тоді як позивач просить суд стягнути з відповідача борг у доларах США.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку про необхідність залишення позовних вимог без задоволення.

У зв`язку з цим слід зауважити, що статтею статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Вказане узгоджується із висновком відображеним у постанові ВП ВС від 07.08.2019 по справі № 2004/1979/12.

Беручи до уваги те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, суд вважає, що посилання представника відповідача на сплив позовної давності є недоречними.

Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку із залишення позову без задоволення судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.Й. Данко