ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/9659/21 Номер провадження 22-ц/814/4177/23Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С.Г. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого (судді-доповідача) Карпушина Г.Л.; суддів Кузнєцової О.Ю., Гальонкіна С.А., при секретарі судового засідання: Буйновій О.П., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 червня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору дарування, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій прохав розірвати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ним та відповідачем дочкою ОСОБА_2 20.02.2014 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що за усною домовленістю із дочкою, остання повинна була користуватися квартирою до його смерті, не продавати її та доглядати за ним до його смерті, тому договір дарування квартири фактично був договором довічного утримання. Пізніше дізнався, що дочка змінила замки у квартирі та дала оголошення про її продаж. Крім того, невідомі йому особи почали проживати у квартирі. Вважав, що квартира має для нього майнову цінність, дії дочки створюють реальну загрозу безповоротної втрати цієї квартири (дарунка) (т. 1 а.с. 1-2).

Ухвалою суду від 29 жовтня 2021 року накладено заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 35-36). Ухвалою суду від 21 січня 2022 року залучено до участі у справі співвідповідача ОСОБА_3 (т.1, а.с.119).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору дарування відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука від 29 жовтня 2021 року у вигляді накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 .

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішенняАвтозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, та таким що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовані обставини, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема вказує, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи не врахував, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування квартири, та воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин (договір довічного утримання). Оскільки усна домовленість відповідачем була порушена, тому вважає, що договір дарування має бути розірваним. Посилається на те, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи не взяв до уваги покази свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 , які підтверджують доводи позовних вимог щодо усної домовленості.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні позивач, представники сторін, відповідач ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином та завчасно повідомленою про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилася.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України, передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_2

12 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського (на той час) нотаріального округу Ганночкою О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 472 (т. 2 а.с. 1-9).

За умовами цього договору позивач ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 15,0 кв.м., загальною площею 29,6 кв.м. (п. 1.1. Договору купівлі-продажу).

Сторони договору досягли згоди щодо предмету договору, його вартості, переходу права власності, прав та обов`язків сторін по договору, інших умов, і окремо засвідчили про те, що у договорі зафіксовано всі істотні умови договору (п. 5.1. Договору дарування).

Цього ж дня приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка О.В. здійснив дії по реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем ОСОБА_2

22 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла ОСОБА_8 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського (на той час) нотаріального округу Марченко Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2768 (т. 2 а.с. 27 52). Станом на час розгляду справи власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_3 .

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником не було надано належних доказів того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування квартири та що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин (договір довічного утримання), тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Разом з цим місцевий суд зазначив, що відсутність у обдарованого на момент ухвалення рішення предмету дарування є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Статтями 626, 629 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а також його обов`язковість для сторін договору.

Згідно вимог ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Згідно ст. ст. 717, 719, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 2 статті 727 ЦК України передбачено право дарувальника вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність.

Так, звертаючись до суду із позовом, позивач ОСОБА_1 просив розірвати спірний правочин з посиланням на ст. 727 ЦК України у зв`язку зі створенням відповідачем ОСОБА_2 загрози безповоротної втрати дарунка, який має велику немайнову цінність для позивача.

Позивач вказував, що договір дарування квартири був договором довічного утримання, оскільки існувала домовленість, що ОСОБА_2 не має права продавати квартиру.

Проте, позивачем під час розгляду справи не доведено що між сторонами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування квартири від 12 лютого 2014 року.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Ганночка О.В. пояснив, що посвідчував спірний договір дарування квартири та здійснив дії по реєстрації права власності на квартиру за відповідачем ОСОБА_2 . При укладенні та посвідченні договору дарування квартири здійснив дії по перевірці дієздатності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їх намірів, волевиявлення, роз`яснив відповідні права та обов`язки, наслідки укладення такого договору. Сторони такого договору вирішили укласти саме договір дарування квартири.

В свою чергу позивач ОСОБА_1 після надання пояснень третьою особою ОСОБА_9 вказав, що дійсно мав намір укласти з дочкою ОСОБА_2 договір дарування квартири і підписав спірний договір.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Так, воля ОСОБА_1 на дарування квартири зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування. Укладаючи цей договір сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір.

Позивач ОСОБА_1 будучи стороною договору не обґрунтував удаваності договору дарування квартири з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін одночасно була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правочином.

Так, у пункті 1.4 договору дарування визначено що Дарувальник свідчить, що укладання цього договору не пов`язане із виконанням Обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь ОСОБА_10 зараз або в майбутньому. Пунктом 5.5. договору дарування квартири сторони підтвердили, що укладання договору відповідає їх інтересам, їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного та законного висновку про те, що укладаючи договір дарування сторони не приховали інший договір, тому підстави для його розірвання відсутні.

Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Так, реалізуючи на власний розсуд право власності, відповідач ОСОБА_2 22 жовтня 2021 року уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири, що була предметом договору дарування, який було укладено 12 лютого 2014 року, тобто розпорядилася належній їй на праві власності квартири за спливом значного проміжку часу після укладення спірного договору дарування цієї квартири.

Бажання власника, який набув право власності на підставі договору дарування, розпорядитись своїм майном, не є підставою для розірвання договору дарування в розумінні положень ч. 2 ст. 727 ЦК України.

Крім того, вирішуючи даний спір місцевий суд вірно зазначив, що згідно ч. 4 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим.

Збереженість дарунка передбачає знаходження дарунка у власності саме обдаровуваного, а не лише його фізична наявність як речі - предмета матеріального світу. Відсутність дарунка у власності обдаровуваного не відповідатиме критерію збереженості дарунка (ч. 4 ст. 727 ЦК України).

Враховуючи те, що обдаровуваному не належить дарунок на праві власності на момент розірвання договору дарування, то за відсутністю речі (збереженості майна) правові наслідки, для повернення дарунку в натурі на підставі ч. 2 ст. 727 ЦК України не виникають.

Такий висновок суду викладений у постанові Верховного Суду від 26.09.2019 року у справі № 464/1509/17, який у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, відсутність у обдарованого на момент ухвалення рішення предмету дарування є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Так, приведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22 серпня 2023 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до розгляду судом апеляційної скарги. Оскільки вказаною постановою суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому з позивача ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1362,00 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 червня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1362,00 (одну тисячу триста шістдесят дві гривні,00 копійок) гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 16 листопада 2023 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ О.Ю. Кузнєцова _______________ С.А. Гальонкін