ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 462/1671/20

провадження № 61-9932 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічними позовами) - акціонерне товариство «Таскомбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (позивачі

за зустрічними позовами), ОСОБА_3 , (треті особи за зустрічними позовами),

третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Джурик Маріанна Юріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 вересня 2022 року у складі судді Іванюк І. Д. та постанову Львівського апеляційного суду

від 23 травня 2023 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М.,

Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст первісних позовних вимог акціонерного товариства «Таскомбанк»

У березні 2020 року акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі - АТ «Таскомбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

(у подальшому прізвище змінено на ОСОБА_3 ) ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило суд стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , як солідарних боржників,

борг за кредитним договором від 21 березня 2008 року № KF47956

у розмірі 1 419,28 доларів США, з яких: 1 105,73 доларів США - сума неповернутого кредиту, 134,95 доларів США - заборгованість по відсотках за період із 26 серпня 2019 року до 26 лютого 2020 року, 178,60 доларів США - пеня на суму простроченої заборгованості за вищевказаний період.

В обґрунтування позовних вимог банк зазначав, що 21 березня 2008 року

між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк»

(далі - ВАТ «Електрон Банк»), правонаступником якого є АТ «Таскомбанк»,

був укладений кредитний договір № KF47956, за яким ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 111 300,00 доларів США з терміном повернення не пізніше

21 березня 2016 року, зі сплатою 12 % річних. Позичальник зобов`язався погашати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом згідно з умовами кредитного договору та відповідно до графіку, що був установлений додатками

до кредитного договору.

Позивач також указував, що на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 21 березня 2008 року був укладений договір поруки № PO 93183, а між банком та ОСОБА_2 24 грудня 2014 року був укладений договір поруки № KF 47956/S-3.

Відповідно до вказаних договорів поруки поручителі зобов`язалися відповідати перед кредитором солідарно з боржником у повному обсязі за своєчасне виконання боржником зобов`язань за договором основного зобов`язання, а саме: сплатити кредитору заборгованість по кредиту (основний борг) у межах

111 300,00 доларів США у строки й на умовах, передбачених у договорі основного зобов`язання; сплатити кредитору заборгованість по процентам, нарахованим

на суму основного боргу, комісії та штрафні санкції у строки, розмірах та на умовах, передбачених у договорі основного зобов`язання; виконати всі інші обов`язки, передбачені договором основного зобов`язання та додатками до нього, якщо такі

є чи будуть укладені у майбутньому.

Згідно з пунктом 2.4 договорів поруки та додаткових угод № 1, № 2 до таких договорів поручителі зобов`язалися погасити заборгованість, вказану у надісланій вимозі, протягом 5 банківських днів із дня надіслання.

Позичальник ОСОБА_1 не здійснював погашення кредиту згідно

з погодженим сторонами графіком, у зв`язку з чим утворилася заборгованість,

яка станом на 26 лютого 2020 року складала 1 419,28 доларів США, з яких:

1 105,73 доларів США - сума неповернутого кредиту, 134,95 доларів США - заборгованість по відсотках за період із 26 серпня 2019 року до 26 лютого

2020 року, 178,60 доларів США - пеня на суму простроченої заборгованості

за період із 26 серпня 2019 року до 26 лютого 2020 року.

Банк надсилав позичальнику та поручителям письмові вимоги про погашення заборгованості, зокрема 27 грудня 2019 року, проте останні їх не виконали

та не погасили заборгованість.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, АТ «Таскомбанк» просило суд його позов задовольнити.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом

до АТ «Таскомбанк», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус)

Джурик М. Ю., про визнання зобов`язання виконаним, припинення договорів

та зняття заборони відчуження.

У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом

до АТ «Таскомбанк», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання припиненим договору поруки.

В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 посилалися на те, що до кредитного договору, укладеного у березні 2008 року

ОСОБА_1 та банком вносилися зміни додатковою угодою № 1 від 24 грудня 2014 року та додатком від 05 вересня 2008 року, додатковою угодою № 2

від 24 листопада 2015 року, якими визначено кінцеву дату повного виконання боргових зобов`язань - 20 березня 2019 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором у березні

2008 року та у грудні 2014 року між банком та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 відповідно було укладено окремі договори поруки й додаткові угоди до них. Згідно з указаних договорів поручителі зобов`язалися відповідати перед кредитором солідарно з боржником в повному обсязі за своєчасне виконання боржником кредитних зобов`язань.

Крім того, на забезпечення виконання кредитних зобов`язань між банком

та ОСОБА_1 був укладений договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Джурик М. Ю., від 21 березня 2008 року № 857 (зі змінами від 24 листопада 2015 року), за яким ОСОБА_1 передав у заставу банку належний йому на праві власності транспортний засіб «Mercedes Benz», номерний знак НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , кожен окремо, вказували, що 28 грудня 2018 року

у відділенні банку ОСОБА_1 повністю сплатив залишок заборгованості

за вищевказаним кредитним договором. Тобто останнім проведено остаточний розрахунок із банком, що підтверджується відповідними квитанціями. При цьому наявна переплата грошових коштів у розмірі 2 232,94 доларів США.

Разом із цим, банк продовжує безпідставно нараховувати проценти та пеню

за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування.

Оскільки кредитні зобов`язання виконані, ОСОБА_1 вказував про наявність правових підстав для визнання припиненим не лише кредитного договору,

а й договору застави транспортного засобу і, як наслідок, зняття пов`язаних із ним обтяжень.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд його зустрічний позов задовольнити, визнати припиненими вищевказані кредитний договір

у зв`язку з його виконанням та договір застави транспортного засобу,

а також вилучити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис

про обтяження та заборону відчуження транспортного засобу.

ОСОБА_3 , посилаючись на припинення кредитних зобов`язань позичальника

у зв`язку з їх виконанням, просила суд її зустрічний позов задовольнити і визнати припиненим її договір поруки.

Протокольною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11 серпня

2021 року прийнято зустрічні позови ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до спільного розгляду з первісним позовом АТ «Таскомбанк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 вересня 2022 року первісний позов АТ «Таскомбанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором від 21 березня 2008 року № KF47956

у розмірі 1 419,28 доларів США.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 1 419,28

доларів США.

У решті позовних вимог первісного позову АТ «Таскомбанк» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову

ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь

АТ «Таскомбанк» по 700,66 грн судового збору з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 26 лютого 2020 року у відповідачів виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 419,28 доларів США.,

з яких: 1 105,73 доларів США - сума неповернутого кредиту, 134,95 доларів США - заборгованість по відсотках за період із 26 серпня 2019 року до 26 лютого

2020 року, 178,60 доларів США - пеня на суму простроченої заборгованості

за вищевказаний період. Відповідачі вказаний розрахунок заборгованості

не спростували. При цьому вони не виконали письмову вимогу банка

про повернення кредитних коштів.

Районний суд застосував відповідні норми ЦК України, надав оцінку укладеним

між сторонами договорам кредиту та поруки, у тому числі пункту 4.1 кредитного договору, яким його сторони визначили, що договір діє протягом строку користування кредитом, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником боргових зобов`язань строк дії кредитного договору продовжується до моменту повного виконання позичальником боргових зобов`язань. Тобто сторонами кредитного договору окремо визначено строк його дії та строк повного виконання основаного зобов`язання. Тому банком вірно нараховано пеню та відсотки за відповідний період.

Крім того, договорами поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою, тобто кожен поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність перед кредитором лише за боржника, тому розмір заборгованості необхідно стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_1 та кожного

з поручителів окремо, а не солідарно з усіх відповідачів, як просив банк.

Оскільки основне зобов`язання не припинено, його повне виконання не відбулося, то відсутні правові підстави для задоволення зустрічних позовів ОСОБА_1

та ОСОБА_3 .

Судовий збір стягнуто судом з відповідачів на користь позивача у рівних частках.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 вересня 2022 року у частині задоволення первісного позову АТ «Таскомбанк» змінено.

Зменшено розмір заборгованості, який підлягає солідарному стягненню

з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь АТ «Таскомбанк»

за кредитним договором від 21 березня 2008 року № KF47956 із 1 419,28

доларів США до 1 105,73 доларів США.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 вересня 2022 року у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ «Таскомбанк» 700,66 грн судового збору скасовано.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанціїнадав оцінку поданим сторонами доказам і їх доводам, положенням укладених між сторонами договорів і додаткових угод до них, застосував відповідні норми ЦК України, урахував судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду і вказав про те, що вимоги банка

до позичальника та поручителів є обґрунтованими. ОСОБА_3 , як поручитель, погодилася з усіма положеннями договору поруки, а також з умовами виконання боржником кредитного зобов`язання, за виконання якого останнім вона поручилася.

Крім того, відповідною додатковою угодою сторонами договору поруки було внесено зміни до договору поруки, у тому числі щодо строку дії поруки, який дорівнює строку дії договору основного зобов`язання, збільшеного на три роки. Також виключено пункт щодо припинення поруки, у зв`язку з тим, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

При цьому позичальник та поручителі не спростували розрахунок заборгованості, наданий банком.

Разом із цим, апеляційний суд урахував, що кінцева дата повного виконання боргових зобов`язань, з урахуванням додаткової угоди № 2 від 24 листопада

2015 року, - 20 березня 2019 року, а у грудні 2019 року АТ «Таскомбанк» звертався до відповідачів із письмовою вимогою про погашення заборгованості. Поза цим строком банк не може нараховувати проценти. Тому районний суд помилково задовольнив позов банка у частині стягнення заборгованості по відсотках та пені за період із серпня 2019 року по лютий 2020 року (134,95 доларів США

та 178,60 доларів США). У цій частині апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції, зменшивши розмір заборгованості, який підлягав стягненню солідарно

з позичальника та поручителів із 1 419,28 грн до 1 105,73 грн.

Крім того, норми ЦК України, якими регулюються правовідносини поруки, передбачають солідарну відповідальність поручителів за різними договорами поруки, тому наявні підстави для солідарного стягнення з боржника та поручителів кредитної заборгованості (частина третя статті 554 ЦК України), а не солідарного стягнення заборгованості з боржника та кожного з поручителів окремо,

як, на думку апеляційного суду, помилково вважав суд першої інстанції.

При цьому ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому районний суд помилково стягнув із останньої на користь банка судовий збір.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на судові рішення судів попередніх інстанцій, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити

у задоволенні первісного позову банка й задовольнити її зустрічний позов.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3

частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші учасники справи судові рішення судів попередніх інстанцій у касаційному порядку не оскаржили.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі. Витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що вона не була обізнана

про укладення між кредитором і боржником додаткових угод до кредитного договору, якими збільшено відповідальність боржника і поручителів. Вона

не підписувала, як поручитель, відповідні угоди, не давала згоди на їх укладення.

Суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки у цій частині, а висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах відсутній.

Посилається на відповідні положення кредитного договору та договору поруки,

а також на норми ЦК України, які регулюють поруку.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу

від АТ «Таскомбанк», у якому вказується, що постанову суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, касаційна скарга поручителя необґрунтована.

Підписуючи договір поруки й додаткову угоду до нього ОСОБА_3 була обізнана з усіма умовами як поруки, так і кредитних зобов`язань.

Фактичні обставини справи, встановлені судам

21 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Електрон Банк» (після зміни

назви - відкрите акціонерне товариство «ФольксБанк», публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»), правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», укладено кредитний договір № KF47956, за яким ОСОБА_1 надано кредит у розмірі

111 300,00 доларів США терміном погашення не пізніше 21 березня 2016 року,

зі сплатою 12 % річних (а. с. 14-16, т. 1).

У випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом або частиною кредиту та /або процентами, процент за користування кредитом встановлюється

у розмірі 15 % річних. Після повного погашення простроченої заборгованості процентна ставка встановлюється у розмірі 12 % річних (пункт 1.3 договору).

Згідно з пунктом 3.5. договору погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється у наступній черговості: прострочена заборгованість за нарахованими процентами, прострочена заборгованість за кредитом, прострочені комісії, строкова заборгованість за нарахованими процентами, строкова заборгованість за кредитом, пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів, штрафні санкції.

Відповідно до пунктів 6.2, 6.3 кредитного договору за невчасне (неналежне) повернення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, за який сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожен день прострочення виконання.

ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 111 300,00 доларів США на підставі відповідної заяви про видачу готівки (а. с. 49, т. 1).

28 травня 2009 року між ОСОБА_1 та АТ «Таскомбанк» укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № KF47956, згідно з якою сторони домовилися про те, що на період із 28 травня 2009 року по 20 березня 2010 року позичальнику надається право здійснювати оплату страхового платежу за договором страхування майна, який є забезпеченням виконання умов кредитного договору, чотирма рівними частинами за вищезазначений термін страхування (а. с. 26, т. 1).

24 листопада 2015 року ОСОБА_1 та АТ «Таскомбанк» уклали додаткову угоду № 2 до кредитного договору, згідно з якою кредитний договір викладено у новій редакції, кінцева дата повного виконання боргових зобов`язань - 20 березня

2019 року, викладено умови сплати нарахованих процентів (а. с. 17-24, т. 1).

Відповідно до пункту 11.4 указаної додаткової угоди погашення заборгованості

за кредитним договором здійснюється у наступній черговості: пеня, штраф, штрафні санкції за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів, інших боргових зобов`язань; прострочені комісії; прострочена заборгованість

за нарахованими процентами; прострочена заборгованість за кредитом; строкові комісії; строкова заборгованість за нарахованими процентами; строкова заборгованість за кредитом; витрати банку, пов`язані з одержанням виконання боргових зобов`язань.

Згідно з пунктом 17.6 вказаної додаткової угоди пеня та штрафи сплачуються

в національній валюті України. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, то пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банка України на дату сплати.

Строки позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів, комісії, пені, штрафів, штрафних санкцій за кредитним договором встановлено сторонами тривалістю 3 (три) роки (пункт 17.7 додаткової угоди № 2).

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором

між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_3 21 березня 2008 року укладено договір поруки № PO 93183 (а. с. 34, т. 1), а 24 листопада 2015 року - додаткову угоду № 2 до вказаного договору (а. с. 35-36, т. 1).

24 грудня 2014 року між АТ «Таскомбанк`та ОСОБА_2 укладено договір поруки № KF 47956/S-3, а 24 листопада 2015 року - додаткова угода № 1 до вказаного договору (а. с. 30-33, т. 1).

Згідно з пунктами 1.2 вищевказаних договорів поруки поручителі зобов`язалися відповідати перед кредитором солідарно із боржником у повному обсязі

за своєчасне виконання боржником його зобов`язань за договором основного зобов`язання, а саме: сплатити кредитору заборгованість по кредиту (основний борг) у межах 111 300,00 доларів США в строки і на умовах, передбачених

у договорі основного зобов`язання; сплатити кредитору заборгованості

по процентах, нарахованих на суму основного боргу, комісії та штрафні санкції

в строки, розмірах та на умовах, передбачених у договорі основного зобов`язання; виконати всі інші обов`язки, передбачені договором основного зобов`язання

та додатками до нього, якщо такі є чи будуть укладені у майбутньому.

Відповідно до пунктів 2.4 договорів поруки та додаткових угод № 1 та № 2 до цих договорів поручителі зобов`язалися погасити заборгованість, вказану у надісланій вимозі, протягом 5 банківських днів із дня надіслання.

27 грудня 2019 року АТ «Таскомбанк» звернувся до боржника та поручителів

із письмовою вимогою про повернення заборгованості (а. с. 42-47, т. 1).

Боржник та поручителі не виконали вказану вимогу банка.

Згідно з розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 26 лютого

2020 року у позичальника ОСОБА_1 виник борг за кредитним договором

у сумі 1 419,28 доларів США, з яких: 1 105,73 доларів США - сума неповернутого кредиту, 134,95 доларів США - заборгованість по відсотках за період із 26 серпня 2019 року до 26 лютого 2020 року, 178,60 доларів США - пеня на суму простроченої заборгованості за період із 26 серпня 2019 року до 26 лютого 2020 року

(а. с. 6-13, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів

та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають не в повній мірі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір

не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного

або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Щодо вирішення спору по суті

У справі, яка переглядається Верховним Судом, АТ «Таскомбанк», звернувшись

до суду з первісним позовом, просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 (боржника) та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (поручителів) борг за кредитним договором у розмірі 1 419,28 доларів США.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у свою чергу, звернулися до суду із зустрічними позовами до АТ «Таскомбанк»: ОСОБА_1 просив суд визнати припиненими кредитний договір у зв`язку з його виконанням та договір застави транспортного засобу, вилучити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис

про обтяження та заборону відчуження транспортного засобу;ОСОБА_3 просила суд визнати припиненим договір поруки.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження

№ 12-158гс18).

Відповідно до положень статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило

є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних,

так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить

до порушення зобов`язання.

Сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності

та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник

і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554

ЦКУкраїни).

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим

на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким встановлено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено

у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, вірно виходив із того, що рішення районного суду оскаржувалося в апеляційному порядку лише одним із поручителів, тому правова оцінка надавалася саме договірним правовідносинам, які виникли між ОСОБА_3

та банком.

Відповідно до договору поруки від 21 березня 2008 року № PO 93183, укладеного між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а. с. 34, т. 1), сторони дійшли згоди з приводу припинення поруки (пункт 4.2 договору), зокрема: у зв`язку

з припиненням основного зобов`язання, а також у разі зміни зазначеного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується його відповідальність; якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником

або поручителем; у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель

не поручився за нового боржника; якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги

до поручителя.

Разом із цим, додатковою угодою № 2 від 24 листопада 2015 року (а. с. 35-36, т. 1), укладеною між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , внесено зміни

до вказаного договору поруки від 21 березня 2008 року № PO 93183. Сторонами визначено, що порука за цим договором видана на строк, що дорівнює строку дії договору основного зобов`язання, збільшеного на три роки. Крім того, виключено пункт щодо припинення поруки, у зв`язку з тим, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

У пункті 1.2 цієї додаткової угоди сторони дійшли згоди, що поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно із боржником у повному обсязі за своєчасне виконання боржником його зобов`язань за договором основного зобов`язання.

При цьому судами встановлено, що 24 листопада 2015 року ОСОБА_1

та АТ «Таскомбанк» уклали додаткову угоду № 2 до кредитного договору, згідно

з якою кредитний договір викладено у новій редакції, зокрема визначено,

що кінцева дата повного виконання боргових зобов`язань - 20 березня 2019 року (а. с. 17-24, т. 1). Строки позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів, комісії, пені, штрафів, штрафних санкцій за кредитним договором встановлено сторонами тривалістю 3 (три) роки (пункт 17.7 додаткової угоди № 2).

Таким чином, суди попередніх інстанцій, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, у тому числі відповідним договорам кредиту та поруки, укладеним додатковим угодам до них, зробили правильні висновки про те,

що поручитель ОСОБА_3 погодилася з умовами та строком дії договору поруки, особливостями та умовами виконання боржником ОСОБА_1 кредитного договору, за виконання якого останнім вона поручилася.

Суди обґрунтовано відхилили доводи ОСОБА_3 про те, що їй не було відомо

про факт укладення додаткової угоди до кредитного договору, оскільки такі спростовуються матеріалами справи.

Верховний Суд погоджується з висновками судів у цій частині, відповідні доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, а тому є безпідставними.

При цьому у пункті 1.1 додаткової угоди № 2 від 24 листопада 2015 року

до кредитного договору зазначено про укладення додаткової угоди до кредитного договору, якою змінено строк виконання основного зобов`язання.

ОСОБА_3 , підписавши договір поруки і додаткову угоду, погодила всі умови відповідних зобов`язань, досягла згоди з усіх істотних умов угоди, мала

на це необхідний обсяг цивільної дієздатності, а її волевиявлення було вільним

і відповідало внутрішній волі. Своїми підписами у відповідних угодах остання підтвердила ознайомлення з їх умовами.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81

ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,

які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

(частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку

про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази

за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного, судами на підставі належної оцінки поданих сторонами доказів зроблено вірні висновки, що вимоги АТ «Таскомбанк» до ОСОБА_1

та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 є обґрунтованими.

Суд вірно застосував до спірних правовідносин у цій частині норми ЦК України,

що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Таскомбанк» та стягуючи на користь банка

з відповідачів заборгованість у відповідному розмірі, суд першої інстанції виходив із наданого банку розрахунку заборгованості.

Указаний розрахунок заборгованості відповідачами не спростовано, власного контррозрахунку ними не надано. При цьому суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про повне погашення позичальником заборгованості, надавши відповідну правову оцінку квитанціям про сплату заборгованості. Указані квитанції та розрахунок заборгованості містять розбіжності, наявна різниця у сплачених сумах, а розрахунок відповідачами не спростовано у розумінні вимог процесуального закону.

У спірних правовідносинах позичальником і поручителями не було доведено належного виконання ними кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим правовідносини між сторонами можуть бути визнаними припиненими, що є їх процесуальним обов`язком у силу вимог статей 12, 81 ЦПК України, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Висновки по суті вирішення спору узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду у даній категорії справ (частина четверта статті 263 ЦПК України),

яка є сталою та сформованою, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Щодо розміру заборгованості

Суд апеляційної інстанції вказав, що кінцевою датою повного виконання кредитних зобов`язань у спірних відносинах є 20 березня 2019 року. У грудні 2019 року банк звернувся до відповідачів із письмовою вимогою про погашення заборгованості.

Разом із цим, відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, останнім просив суд стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість у розмірі

1 419,28 доларів США, з яких: 1 105,73 доларів США - сума неповернутого кредиту, 134,95 доларів США - заборгованість по відсотках за період із 26 серпня 2019 року до 26 лютого 2020 року, 178,60 доларів США - пеня на суму простроченої заборгованості за вищевказаний період. Тобто до розрахунку заборгованості включені проценти та пеня, нараховані після закінчення строку кредитування

та після звернення банка до відповідачів з вимогою повернути кредитні кошти.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики,

що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно

з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права

та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України,

яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18),

від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року

у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти

за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування

чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки викладено і в постанові Верховного Суду від 17 травня

2023 року у справі № 707/206/22 (провадження № 61-9369св22).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду, правильно вказав, що банк безпідставно нарахував заборгованість по відсотках за період із серпня 2019 року до лютого 2020 року

та пеню за вказаний період, тому висновки суд першої інстанції у цій частині були помилковими.

Апеляційний суд вірно змінив рішення суду першої інстанції у цій частині, зменшивши розмір заборгованості з 1 419,28 доларів США до 1 105,73

доларів США.

Доводи касаційної скарги не спростовують вищенаведених висновків, вони зводяться до власної незгоди з висновками судів по суті вирішення спору,

що не може бути правовою підставою для скасування судових рішень.

Щодо солідарного стягнення заборгованості

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, вірно зменшив розмір заборгованості. Проте, Верховний Суд не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції

про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителів. Указані висновки зроблено судом апеляційної інстанції на підставі відповідних норм

ЦК Україну, якими врегульовано правовідносини поруки, які передбачають солідарну відповідальність поручителів за різними договорами поруки.

Вирішуючи питання про солідарну відповідальність поручителів, суду необхідну

не лише врахувати норми ЦК України, що регулюють поруку, а й надати оцінку положенням самих договорів поруки й основного зобов`язання.

Висновки суду першої інстанції у цій частині є вірними, так як договорами поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою, тобто кожен поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність перед кредитором лише за боржника.

Тому районний суд правильно вказав, що заборгованість необхідно стягнути

у солідарному порядку з ОСОБА_1 та кожного з поручителів окремо,

а не солідарно з усіх відповідачів, хоча й невірно визначив суму, яка підлягала стягненню. Розмір заборгованості суд апеляційної інстанції визначив вірно.

У спірних правовідносинах поручителі не несуть солідарної відповідальності

між собою, оскільки відсутня їх спільна порука.

Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 2-701/2010 (провадження № 61-4865св20), вирішуючи даний спір, указав, у тому числі,

що кожен із поручителів несе окрему солідарну відповідальність з боржником перед кредитором відповідно до окремо укладених договорів поруки, такі поручителі не є солідарними боржниками між собою, а кожен з них несе окрему солідарну відповідальність з боржником.

У постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 753/18984/15-ц (провадження № 61-23038св19) Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції

у цій справі й зазначив, що законодавство не містить положень про солідарну відповідальність поручителів за різними договорами поруки, укладаючи різні самостійні договори поруки, кожен із поручителів поручився відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарні боржники.

Таким чином, постанову суду апеляційної інстанції у цій частині необхідно скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі, зменшивши розмір заборгованості, який підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_1 та кожного з поручителів окремо з 1 419,28 доларів США до 1 105,73 доларів США.

Щодо вирішення апеляційним судом питання про розподіл судових витрат

Суд апеляційної інстанції, врахувавши, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю

ІІ групи, вірно вказав, що районний суд помилково стягнув із останньої на користь банка судовий збір, а тому скасував рішення районного суду у цій частині.

Проте, апеляційний суд не здійснив подальший розподіл судових витрат у цій частині.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими

в статтях 141-142 ЦПК України.

У частині шостій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно

до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується

за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються

за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»

від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей

з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Апеляційним судом вірно встановлено, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю

ІІ групи й вона звільнена від сплати судового збору в силу вимог закону.

Суму судового збору, яку районний суд помилково стягнув із неї на користь банка, слід компенсувати останньому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Висновки за результатом розгляду справи

Висновки судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели

або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи АТ «Таскомбанк» про наявність правових підстав для стягнення

з боржника та поручителів заборгованості за кредитним договором

є обґрунтованими, що унеможливлює задоволення зустрічного позову

ОСОБА_3 про припинення договору поруки.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень повністю, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення

у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення,

в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Згідно зі статтею 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, касаційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити частково. Постанову суду апеляційної інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості з боржника і поручителів скасувати, рішення суду першої інстанції

в частині солідарного стягнення заборгованості з боржника та кожного

з поручителів окремо залишити в силі, зменшивши розмір заборгованості

з 1 419,28 доларів США до 1 105,73 доларів США. В іншій частині рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанову суду апеляційної інстанції залишити в силі. При цьому на користь банка, слід компенсувати судовий збір

у розмірі 700,66 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення

або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Задовольняючи частково касаційну скаргу та роблячи вищенаведені висновки, Верховний Суд зазначає, що судові рішення по суті вирішення спору фактично залишаються без змін, тому розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 411, 413, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Таскомбанк» скасувати, залишити у цій частині в силі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 вересня 2022 року про стягнення

на користь акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованості солідарно

з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , солідарно

з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зменшити розмір заборгованості, який підлягає стягненню на користь акціонерного товариства «Таскомбанк» солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1 419,28 доларів США

до 1 105,73 доларів США, солідарно з ОСОБА_1

та ОСОБА_2 з 1 419,28 доларів США до 1 105,73 доларів США.

В іншій частині (щодо відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання припиненим договору поруки) рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 вересня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року залишити без змін.

Компенсувати акціонерному товариству «Таскомбанк» за рахунок держави

у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 700,66 грн судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець