УХВАЛА

Іменем України

28 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 639/5640/15-ц

провадження № 61-3530ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Червинської М. Є.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», про поділ майна, визнання договорів дарування недійсним і удаваним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»), про поділ майна, визнання договорів дарування недійсним і удаваним.

На обґрунтування позову зазначав, що 2004 року до 2012 року він проживав із ОСОБА_3 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу.

У2006 році вони придбали квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , яку відповідно до договору дарування від 12 березня 2009 року відповідач подарувала ОСОБА_6 .

За договором дарування, посвідченим 12 грудня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В.,

ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_3 безоплатно житловий будинок з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, такий договір був вчинений для приховання договору купівлі-продажу.

Враховуючи викладене, просив суд: визнати недійсним договір дарування

від 12 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 трикімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на 1/2 частини вказаної квартири; визнати за ним право власності на 1/2 частини земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_3 на території Безруківської сільської ради; визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 удаваним, як вчиненим для приховання договору купівлі-продажу; визнати житловий будинок спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; визнати за ним право власності на 1/2 частини житлового будинку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду

від 09 лютого 2023 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

До Верховного Суду подано касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

Згідно з частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом

є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному

органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або

в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають

у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того,

що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 ЦПК України належними

є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що 2004 року до 2012 року він проживав із ОСОБА_3 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 2000 року до 18 липня 2006 року.

На підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 посилався на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року про поділ майна.

Апеляційним судом не прийнято посилання ОСОБА_1 на преюдиційність рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року, оскільки цим рішенням факт спільного проживання без реєстрації шлюбу сторін не встановлювався.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірні квартира, набута 25 травня 2007 року та земельна ділянка, придбана 23 травня 2008 року ОСОБА_3 в період спільного проживання, за спільні кошти в результаті спільної праці та з метою задоволення потреб сім`ї, а також не надано доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю та недоведеністю.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, не суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, викладеним у постановах, на які посилається особа, що подала касаційну скаргу, прийняті з дотриманням вимог процесуального закону, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року та відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись частиною першою, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова

від 19 березня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду

від 09 лютого 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», про поділ майна, визнання договорів дарування недійсним і удаваним, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

А. Ю. Зайцев

М. Є. Червинська