Справа № 156/927/19
Провадження № 2/156/1/23
Рядок статзвіту № 60
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 травня 2023 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Федечко М. О.,

за участю секретаря судового засідання Салатюк Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду смт. Іваничі цивільну справу № 156/927/19

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (як процесуальних наступників первісного відповідача ОСОБА_5 ), державного нотаріуса Іваничівської ДНК Волинської області Кононенко Людмили Степанівни,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Павлівська сільська рада Володимирського району Волинської області,

про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та земельну ділянку та скасуванням державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, визнання незаконними (неправомірними) дії державного нотаріуса Іваничівської ДНК Волинської області Кононенко Людмили Степанівни, визнання недійсним (встановлення нікчемності) заповіту,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представники позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не з`явилися,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з`явилися,

представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_8 ,

відповідач державний нотаріус Іваничівської ДНК Волинської області Кононенко Л.С. не з`явилася;

представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача не з`явився,

в с т а н о в и в :

І. Суть спору

18.09.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , державного нотаріуса Іваничівської ДНК Волинської області Кононенко Людмили Степанівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Павлівська сільська рада Володимирського району Волинської області, про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, визнання незаконними (неправомірними) дій державного нотаріуса Іваничівської ДНК Волинської області Кононенко Людмили Степанівни, визнання недійсним (встановлення нікчемності) заповіту.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Щенятин Іваничівського району Волинської області у віці 83 роки померла мати ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - ОСОБА_9 , 1934 року народження.

До смерті матері ОСОБА_1 разом з нею у АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_5 разом із своєю сім`єю. Позивач проживав та проживає у м. Соснівка Львівської області.

10.11.2017 року позивач, як спадкоємець першої черги після смерті матері ОСОБА_1 та особа, яка має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_1 , оскільки на момент смерті матері був непрацездатною особою (інвалідом III групи та пенсіонером), звернувся до Іваничівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після її смерті з дотриманням встановленого законом шестимісячного строку.

На підставі його заяви в Іваничівській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_1 за № 335/2017, а відтак позивач вважає, що спадщину після смерті матері він прийняв. Позивач стверджує, що під час подачі заяви про прийняття спадщини, він повідомив державного нотаріуса Кононенко Л.С. про те, що є інвалідом 3-ї групи і пенсіонером та показав посвідчення інваліда 3-ї групи і відповідну довідку МСЕК, які нотаріус оглянула. Він також повідомив ОСОБА_10 про іншого спадкоємця померлої ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , після чого державний нотаріус перевірила у відповідному реєстрі наявність заповіту від імені матері та повідомила, що такого немає. Після спливу шестимісячного терміну з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_1 , коли позивач намагався отримати свідоцтва про право на спадщину, державний нотаріус Кононенко Л.С. повідомила, що його брату ОСОБА_5 нею були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все її майно: на житловий будинок та земельну ділянку (колишній земельний пай) на підставі невідомого йому до цього часу заповіту матері. При цьому державний нотаріус не зважила на те, що навіть за наявності заповіту, позивач мав право на обов`язкову частку у спадковому майні ОСОБА_1 , як непрацездатна особа на момент смерті матері.

14.06.2019 року позивач звернувся до Іваничівської ДНК із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_1 та отримав відповідь від 20.06.2019 року, з якої слідує, що 20.04.2018 року (вже після спливу 6-ти місячного терміну після смерті ОСОБА_1 ) до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину згідно заповіту від імені матері від 26.03.2012 року, посвідченого секретерам Радовичівської сільської ради Іваничівського району Волинської області, який зареєстрований в реєстрі за № 17, звернувся його брат - ОСОБА_5 і в цей же день 20.04.2018 року йому видано два свідоцтва про право на спадщину за заповітом: зареєстроване у реєстрі за № 538 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (зареєстрований у реєстрі за № 541), як особі, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а відтак вважається такою, що спадщину прийняла, оскільки в строк передбачений законом від неї не відмовилась згідно ст. 1268 ЦК України.

Що стосується обов`язкової частки позивача, то, як стверджує позивач, нотаріус Кононенко Л.С. повідомила його, що, нібито, із поданих ним із заявою про прийняття спадщини документів не вбачалося, що він мав право на обов`язкову частку у спадковому майні матері, що явно не відповідає дійсності, оскільки ще при подачі заяви про прийняття спадщини він повідомляв нотаріуса, що є інвалідом 3-ї групи і пенсіонером, а відтак непрацездатним, і документи на підтвердження цього нотаріус бачила, проте не роз`яснила йому необхідність приєднання таких документів до матеріалів спадкової справи на підтвердження права на обов`язкову частку у спадковому майні. Нотаріус пояснила таку ситуацію тим, що під час перевірки відповідних реєстрів не знайшла зареєстрованого заповіту від імені матері.

Разом з тим, державний нотаріус Іваничівської ДНК Кононенко Л.С. із змістом заповіту позивача не ознайомила, не роз`яснила йому право на обов`язкову частку у спадщині матері, не витребувала необхідних документів для підтвердження такого права, не зважаючи на те, що, як вважає позивач, таку спадщину він прийняв та претендував на неї і не відмовлявся від неї.

Державний нотаріус не витребувала таких відомостей і від його брата ОСОБА_5 під час видачі йому свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті матері, хоч повинна була це зробити, в результаті чого, в порушення вимог законодавства, фактично усунула позивача від спадкування, і наділила всім спадковим майном матері лише брата позивача, діючи в такий спосіб виключно в інтересах останнього, що привело до порушення спадкових прав позивача.

У зв`язку з наведеним, видані 20.04.2018 року ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_1 , на переконання позивача, підлягають визнанню недійсними, оскільки особа, якій вони видані, не мала права спадкування цього майна, з врахуванням обов`язкової частки позивача у цьому майні.

Окрім того, позивач вважає дії державного нотаріуса Іваничівської ДНК Кононенко Л.С. незаконними (неправомірними) у зв`язку з тим, що вона видала відповідачу ОСОБА_5 оспорюванні свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно ОСОБА_1 з порушенням чинного законодавства та ще й зареєструвала на їх підставі за ОСОБА_5 право власності на це нерухоме майно, що привело до порушення законних прав позивача на вказане спадкове майно.

Поза тим, за твердженням позивача, до відкриття спадщини ОСОБА_1 і на момент подачі ним заяви про прийняття цієї спадщини (10.11.2017 року), нічого не було відомо про існування заповіту ОСОБА_1 в користь брата ОСОБА_5 , який, як згодом виявилося, був, нібито, посвідчений ще 26.03.2012 року секретарем Радовичівської сільської ради Іваничівського району Волинської області Морозюк Т.В. і зареєстрований в реєстрі за № 17.

Позивач вважає, що ОСОБА_11 взагалі не мала права посвідчувати оскаржуваний заповіт, а відтак цей заповіт є нікчемним, як такий, що складений особою, яка не мала на це права, і як такий, що складений з порушеннями щодо його форми та посвідчення, оскільки згідно з відповіддю від 08.08.2019 року в.о. старости Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області, секретар сільради вчиняла тоді нотаріальні дії на підставі посадової інструкції секретаря сільської ради, затвердженої відповідним розпорядження голови сільської ради, що, на думку позивача, свідчить про нікчемність вказаного заповіту, як такого, що складений і посвідчений секретарем ради, позаяк вона б мала право вчиняти нотаріальні дії по складанню та посвідченню заповіту, у випадку наділення її таким правом рішенням органу місцевого самоврядування (виконкому), а таке відсутнє.

Окрім нікчемності вказаного заповіту, позивач вважає його також недійсним і у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 такий не підписувала і не могла такий підписати через ваду правої руки (істотне пошкодження 4-х пальців на правій руці), що перешкоджало їй особисто вчиняти рукописний текст на ньому та особисто його підписувати, при тому, що такий має бути вчинений в письмовій нотаріальній формі. Так, після ознайомлення із текстом копії заповіту, позивач вважає, що рукописний текст і підпис виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, що також є підтвердженням порушення вимог щодо форми та посвідчення такого заповіту, а відтак і про відсутність вільного волевиявлення матері, яке б відповідало її волі, що є свідченням його недійсності. Позивач вказує, що візуально, ці рукописні записи на заповіті свідчать, що їх не могла виконати особа жіночої статі у віці мами на момент його складання і посвідчення, а тим більше особа, яка через зайнятість в сільському господарстві не мала навиків для письма, враховуючи ще й те, що на правій руці у мами були 4-ри обрізані на січкарні пальці. Також, позивач не виключає, що вказаний заповіт міг бути складений заднім числом, позаяк при подані ним заяви про прийняття спадщини нотаріус його не виявив в реєстрі.

На підставі вище викладеного, позивач вважає, що приведене підтверджує підставність його вимог у цій справі та просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом із скасуванням державної реєстрації права власності на нерухоме майно проведеної на їх підставі; визнати незаконними (неправомірними) дії державного нотаріуса, а також визнати заповіт недійсним/встановити нікчемність такого правочину.

Первісним відповідачем ОСОБА_5 позовні вимоги визнавалися частково, зокрема, в частині наявності у позивача права на спадкове майно, незалежно від змісту заповіту, на половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом (обов`язкова частка), оскільки позивач на день відкриття спадщини дійсно був непрацездатним та у встановлені строки подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. У зв`язку з цим, свідоцтва про право на спадщину за заповітом підлягають визнанню недійсними. В іншій частині позовні вимоги відповідачем не визнаються та на його думку не підлягають до задоволення з тих підстав, що ОСОБА_5 , відповідно до ст. 1268 ЦК України, прийняв спадкове майно, так як не відмовився від нього, а отже відповідно до вимог закону йому було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який було складено ОСОБА_1 за її життя на ім`я ОСОБА_5 , оскільки відповідач проживав з нею, доглядав її та утримував все нерухоме та рухоме майно у цьому господарстві. Так, 26 березня 2012 року ОСОБА_9 , звернулася у Радовичівську сільську раду Іваничівського району Волинської області про складення заповіту на належне їй майно. Секретарем сільської ради було складено даний заповіт, зареєстровано у реєстрі за № 17, підписаний особисто матір`ю. Отже складення заповіту на ім`я відповідача було останньою волею ОСОБА_1 і вона, як власник майна, розпорядилася таким на випадок своєї смерті. Доводи позивача, що матір не могла підписатися, оскільки в неї були відрізані пальці, на думку відповідача, є надуманими, так як матір сама особисто підписала даний заповіт, сама підписувалася в усіх документах, де необхідний був її підпис; доводи позивача відповідач вважає надуманими.

Щодо правомірності складення заповіту секретарем Радовичівської сільської ради відповідач ОСОБА_5 зазначав, що секретар сільської ради є посадовою особою, вчиняє дії відповідно до вимог чинного законодавства, і повноваження даної особи встановленні, як Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні, так й іншими законами і підзаконними актами. Отже секретар вчинила нотаріальну дію відповідно до чинного законодавства, так як саме на неї були покладені посадові обов`язки щодо вчинення нотаріальних дій. Таким чином відповідач вважає, що підстав для встановлення даного заповіту нікчемним немає; також відсутні підстави для визнання такого недійсним.

Щодо рукописного тексту виконаного ОСОБА_1 у заповіті, відповідач ОСОБА_5 вказував, що матір при необхідності писала, вона була грамотна, і даний текст виконаний нею особисто. В своїх доводах щодо рукописного тексту у позовній заяві позивач вказує, що даний запис не могла виконати особа жіночої статі у віці мами, так як мама не мала навиків письма через зайнятість в сільському господарстві та мала обрізані 4 пальці. Дані доводи позивача не спростовують очевидного, що заповіт складений саме мамою на його ім`я, оскільки він із сім`єю жили і працювали у даному господарстві, добудували частину будинку, чим збільшили його площу та вартість, утримували домашнє господарство, всі працювали і проживали разом із мамою, підтримуючи її та доглядаючи. Мама постійно говорила, що все господарство відповідача, оскільки він з сім`єю проживаю із нею, доглядав і позивач, брат ОСОБА_1 добре про все це знав і при житті мами нічого не мав проти. Однак після смерті мами все змінилося, а тому, на думку відповідача, підстав для задоволення даного позову в цій частині немає.

Щодо визнання незаконними (неправомірними) дій нотаріуса відповідач ОСОБА_5 зазначав, що станом на день відкриття спадщини позивачу не виповнилося 60 років, тобто він не був пенсійного віку, а копії посвідчення про інвалідність позивачем нотаріусу не було надано. Таким чином, на думку відповідача, нотаріус не міг знати та передбачити, що спадкоємець має право на обов`язкову частку, як непрацездатна особа. Крім того, спадщина відкрилася 05.08.2017 року, 05.03.2018 року закінчився шестимісячний термін прийняття спадщини, а пенсійне посвідчення позивачу видане тільки 11.07.2018 року. Тому, на думку відповідача, дії нотаріуса відповідали вимогам закону, а доводи позивача є надуманними, безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Враховуючи наведене відповідач ОСОБА_5 просив відмовити позивачу у задоволенні позову в частині визнання заповіту недійсним (встановлення нікчемності правочину), визнання незаконними (неправомірними) дій державного нотаріуса та щодо повного скасування свідоцтв про право на спадщину за заповітом; не заперечив щодо визнання права позивача на обов`язкову частку у спадковому майні.Просив стягнути з позивача понесені судові витрати.

ІІ. Позиція учасників справи

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_8 в судовому засіданні вказала про відсутність заперечень у відповідачів щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, реєстровий № 538 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, реєстровий № 541, які видані ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині . Іншу частину позовних вимог відповідачі не визнають, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позову у цій частині за недоведеністю, безпідставністю та неправильним обранням позивачем способу захисту своїх прав. Окрім того в судових дебатах ОСОБА_8 зроблила усну заяву про подання додаткових доказів в обґрунтування розміру понесених судових витрат в порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

У судове засідання, призначене на 04.05.2023 року відповідач - завідуюча Іваничівської державної нотаріальної контори Кононеко Л.С. не прибула. У попередньому судовому засіданні пояснила, що 10 листопада 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Іваничівської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі його заяви була заведена спадкова справа за номером 335/2017. На момент заведення справи ОСОБА_1 були пред`явлені наступні документи: свідоцтво про смерть ОСОБА_1 , копія паспорта, копія-картки платника податків та копія свідоцтва про народження. Вік ОСОБА_1 згідно дати народження не був пенсійним. 20.04.2018 року до нотаріальної контори звернувся відповідач ОСОБА_5 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину згідно заповіту посвідченого Радовичівською сільською радою 26.03.2012 року за реєстровим номером 17. Даний заповіт був внесений на реєстрацію у Національні інформаційні системи 30.11.2017 року згідно інформаційної довідки № 51652186 від 20.04.2018 року. Оскільки, згідно поданих ОСОБА_1 документів на момент подачі ним заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_1 не вбачалося, що він має право на обов`язкову частку у спадщині, то 20.04.2018 року Іваничівською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_5 видано два свідоцтва про право на спадщину за заповітом: на житловий будинок за реєстровим номером 538 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку за реєстраційним номером 541. 18.06.2019 року до Іваничівської державної нотаріальної контори звернувся позивач ОСОБА_1 та долучив довідку МСЕК від 23.07.2015 року і пенсійне посвідчення від 11.07.2018 року. Разом з тим, сторони до неї не зверталися із заявою про внесення змін у Свідоцтва про право на спадщину з урахуванням обов`язкової частки позивача у спадщині після смерті ОСОБА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Павлівська сільська рада Володимирського району Волинської області позицію щодо спору суду не висловила.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 28.10.2019 року (попередній склад суду) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк з моменту вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позов стосовно всіх заявлених вимог чи їх певної частини або обсягу і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Той же строк надано третій особі для надання пояснень.

17.02.2020 року попереднім складом суду закрито підготовче провадження у цій справі та призначено таку до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. Витребувано з Іваничівської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , витяг із книги реєстрації нотаріальних дій щодо видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, зареєстроване в реєстрі за № 538 та свідоцтво на земельну ділянку зареєстроване в реєстрі за № 541 про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_5 ; з Павлівської сільської ради витребувано копію витягу із книги нотаріальних дій щодо посвідчення заповіту та оригінал, документи на підтвердження повноважень секретаря Морозюк Т.В. на момент посвідчення заповіту від 26.03.2012 року; у відповідача ОСОБА_5 витребувано копію свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, зареєстроване в реєстрі за № 538 та свідоцтво на земельну ділянку зареєстроване в реєстрі за № 541 і реєстраційних посвідчень щодо реєстрації за ним права власності на житловий будинок і земельну ділянку за ним.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги визнав частково, зокрема, в частині наявності у позивача права на спадкове майно, незалежно від змісту заповіту, на половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом (обов`язкова частка), оскільки позивач на день відкриття спадщини дійсно був непрацездатним та у встановлені строки подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. У зв`язку з цим, свідоцтва про право на спадщину за заповітом підлягають визнанню недійсними. В іншій частині позовні вимоги відповідачем не визнаються з тих підстав, що ОСОБА_5 , відповідно до ст. 1268 ЦК України, прийняв спадкове майно, так як не відмовився від нього, а отже відповідно до вимог закону йому було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який було складено ОСОБА_1 за її життя на ім`я ОСОБА_5 , оскільки відповідач проживав з нею, доглядав її та утримував все нерухоме та рухоме майно у цьому господарстві. Щодо правомірності складення заповіту секретарем Радовичівської сільської ради відповідач зазначає, що секретар вчинила нотаріальну дію відповідно до чинного законодавства, так як саме на неї були покладені посадові обов`язки щодо вчинення нотаріальних дій, а тому підстав для встановлення даного заповіту нікчемним немає; також відсутні підстави для визнання такого недійсним. Щодо рукописного тексту виконаного ОСОБА_1 у заповіті, відповідач вказує, що матір при необхідності писала, вона була грамотна, і текст у заповіті виконаний нею особисто, а тому, на думку відповідача, підстав для задоволення даного позову в цій частині немає. Щодо визнання незаконними (неправомірними) дій нотаріуса відповідач зазначає, що станом на день відкриття спадщини позивачу не виповнилося 60 років, тобто він не був пенсійного віку, а копії посвідчення про інвалідність позивачем нотаріусу не було надано. Таким чином, на думку відповідача, нотаріус не міг знати та передбачити, що спадкоємець має право на обов`язкову частку, як непрацездатна особа. Тому, на думку відповідача, дії нотаріуса відповідали вимогам закону, а доводи позивача є надуманними, безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Враховуючи наведене відповідач ОСОБА_5 просив відмовити позивачу у задоволенні позову в частині визнання заповіту недійсним (встановлення нікчемності правочину), визнання незаконними (неправомірними) дій державного нотаріуса та щодо повного скасування свідоцтв про право на спадщину за заповітом; не заперечив щодо визнання права позивача на обов`язкову частку у спадковому майні.Просив стягнути з позивача понесені судові витрати.

16.03.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив у якій позивач не погоджується з позицією відповідача про часткове визнання недійсними свідоцтв, оскільки вважає, що такі підлягають визнанню недійсними у повному обсязі, у зв`язку з тим, що заповіт від імені їхньої матері, на підставі якого ці свідоцтва видані відповідачу, взагалі підлягає визнанню недійсним/нікчемним і, як наслідок, видані відповідачу ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, повинні бути визнані недійсними не лише в частині обов`язкової частки позивача, а у повному обсязі. Не погоджується позивач також з позицією відповідача і щодо визнання незаконними (неправомірними) дій державного нотаріуса Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. та стверджує, що давав нотаріусу довідку МСЕК про встановлення йому групи інвалідності та попереднє його пенсійне посвідчення чинне на той час від 30.07.2015 року, яке пізніше згубив, у зв`язку з чим і отримав повторне посвідчення вже від 11.07.2018 року, а після чого вже знайшлось і старе посвідчення - від 30.07.2015 року, яке було пред`явлено нотаріусу. Позивач вказує, що намагання відповідачів обґрунтувати причину порушення нотаріусом його законних прав хоча б на обов`язкову частку, тим що нібито він не надав належного документу про свою інвалідність є не спроможними, оскільки позивач надав нотаріусу такий документ - посвідчення від 30.07.2015 року щодо перебування на пенсії по інвалідності III групи та довідку МСЕК від 23.07.2015 року.

17.07.2020 року від позивача надійшли додаткові пояснення з урахуванням отриманих судом матеріалів у яких позивач наполягає на своїй позиції, що на секретаря Радовичівської сільської ради Морозюк Т.В., яка посвідчувала спірний заповіт від імені ОСОБА_1 від 26.03.2012 року, повноваження по вчиненню нотаріальних дій було покладено не рішенням виконкому, як це вимагається законом, а посадовою інструкцією, затвердженою розпорядженням Радовичівського сільського голови від 22.12.2011 року № 43-1.6, що на думку позивача є підтвердженням обґрунтувань його позову, оскільки у такому випадку ОСОБА_11 взагалі не була належно наділена функціями щодо вчинення нотаріальних дій, що є підтвердженням нікчемності правочину (заповіту).

30.07.2020 року повторним автоматичним розподілом цієї судової справи між суддями головуючим суддею визначено Федечко М.О.

Ухвалою від 03.08.2020 року головуючим суддею Федечко М.О. прийнято до провадження цивільну справу № 156/927/19 та призначено підготовче судове засідання у цій справі.

10.09.2020 року ухвалою суду витребувано з Павлівської сільської ради Іваничівського району Волинської області примірник оригіналу заповіту ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 березня 2012 року посвідченого секретарем Радовичівської сільської ради Морозюк Т.В.; оригінал журналу реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування за 2012 рік; вільні зразки почерку та підпису спадкодавця ОСОБА_1 , які знаходяться у документах сільської ради (раніше Радовичівської сільської ради); з Іваничівської державної нотаріальної контори Волинської області витребувано примірник оригіналу заповіту від 26 березня 2012 року ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та який посвідчувався секретарем Радовичівської сільської ради Морозюк Т.В., з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області витребувано вільні зразки почерку та підпису спадкодавця ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , які знаходяться у її пенсійній справі.

Ухвалою суду від 29.10.2020 року у даній справі призначено судову почеркознавчу експертизу у зв`язку з чим зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 14.01.2021 року витребувано з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області оригінал заяви про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та оригінал паспорту серії НОМЕР_1 виданий 14.04.1981 року Іваничівським РВВС Волинської області.

23.03.2021 року поновлено провадження у справі у зв`язку із надходженням повідомлення про неможливість надання висновку судової експертизи у даній цивільній справі.

20.04.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 09.08.2021 року витребувано з Комунального підприємства «Горохівська багатопрофільна лікарня Горохівської міської ради» оригінал медичної картки та усієї наявної медичної документації щодо ОСОБА_9 , 1934 р.н. для огляду.

24.05.2021 року від відповідача ОСОБА_5 надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача у якому продублював позицію, викладену ним у відзиві на позовну заяву.

04.11.2021 року ухвалою суду призначено комплексну посмертну судово-медичну та судово-почеркознавчу експертизу, у зв`язку з чим зупинено провадження у справі.

07.11.2022 року поновлено провадження у справі у зв`язку із закінченням строку зупинення провадження та невиконанням ухвали про призначення комплексної посмертної судово-медичної експертизи.

Ухвалою суду від 17.11.2022 року витребувано з Іваничівської державної нотаріальної контори копію спадкової справи щодо ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

11.01.2023 року витребувано з Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області інформацію про останнє місце проживання спадкодавця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканця АДРЕСА_1 (згідно з відомостями позовної заяви) та про осіб, які були зареєстрованими та проживали з ним на день відкриття спадщини, тобто станом на 09 листопада 2021 року та вступили в управління чи володіння спадковим майном.

Ухвалою від 18.01.2023 року (враховуючи виправлення описки відповідно до ухвали суду від 22.03.2023 року) у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_5 залучено як відповідачів (в порядку правонаступництва після смерті первісного відповідача ОСОБА_5 ) ОСОБА_2 , 1961 р.н., ОСОБА_3 , 1983 р.н. та ОСОБА_4 , 1994 р.н., мешканців: АДРЕСА_1 до участі в цивільній справі № 156/927/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , державного нотаріуса Іваничівської ДНК Волинської області Кононенко Людмили Степанівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Павлівська сільська рада Володимирського району Волинської області про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та земельну ділянку та скасуванням державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, визнання незаконними (неправомірними) дії державного нотаріуса Іваничівської ДНК Волинської області Кононенко Людмили Степанівни, визнання недійсним (встановлення нікчемності) заповіту.

04 травня 2023 року для участі у судовому засіданні сторони не прибули.

04.05.2023 року від представника позивача ОСОБА_7 надійшла заява про здійснення судового засідання, призначеного на 04.05.2023 року без його участі, але за участі позивача ОСОБА_1 ; позов підтримує, просить такий задовольнити та стягнути судові витрати. Одночасно зазначив, що докази розміру понесених позивачем судових витрат на правову допомогу у цій справі будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі, про що робиться відповідна заява до закінчення судових дебатів.

04.05.2023 року від відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надійшли заяви про здійснення розгляду справи без їхньої участі, відсутність заперечень щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, реєстровий № 538 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, реєстровий № 541, які видані ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 просили відмовити за недоведеністю, безпідставністю та неправильним обранням позивачем способу захисту своїх прав.

01.05.2023 року від відповідача, державного нотаріуса Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С., надійшла заява про здійснення судового засідання, призначеного на 04.05.2023 року без її участі.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області та представника позивача Острика С.О., які були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відтак, суд вважав можливим здійснення розгляду справи без участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області та представника позивача Острика С.О.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Представник позивача ОСОБА_7 , відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та державний нотаріус Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи без їхньої участі. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

ІV. Обставини справи, встановлені судом

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 є сином ОСОБА_9 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 02.06.1964 року (а.с.10, том 1).

Відповідно до Довідки про результати визначення ступеня втрат професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 10ААА № 265962 від 23.07.2015 року позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю третьої групи (а.с.11, том 1). Також згідно з довідкою Червоноградського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області № 220 від 23.09.2020 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області на пенсії по віку за списком № 1 з 13.05.2014 року та є особою з інвалідністю третьої групи від професійного захворювання з 14.08.2014 року пожиттєво (а.с.242, том 1), що також підтверджується пенсійними посвідченнями позивача № НОМЕР_3 , серії НОМЕР_4 , виданим 30.07.2015 року та № НОМЕР_3 , серії НОМЕР_5 , виданим 11.02.2018 року (а.с.12, а.с.130, том 1).

Окрім ОСОБА_1 у ОСОБА_9 був ще один син відповідач по справі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 , виданим 28.05.1965 року (а.с.97, том 1).

З 22.10.1987 року позивач зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено відміткою у паспорті громадянина України про зареєстроване місце проживання та довідкою про склад сім`ї ОСОБА_1 (зворот а.с.8, а.с.13, том 1).

З дослідженої в судовому засіданні медичної карти стаціонарного хворого № 03536/1064 ОСОБА_9 слідує, що 21.10.2011 року її було госпіталізовано у хірургічне відділеня Іваничівської ЦРЛ з діагнозом: травматична ампутація нігтьових фаланг ІІ-ІІІ-IV пальців правої китиці. Відкритий перелом ІІІ п`ясти кістки. Супутній діагноз: катаракта правого ока.

Слід зазначити, що діагноз на титульному аркуші медичної карти стаціонарного хворого № 03536/1064 ОСОБА_1 містить виправлення, згідно яких ОСОБА_1 травмувала пальці не правої, а лівої руки. Однак, в подальших документах зберігається вказівка на отримання ОСОБА_1 травми пальців правої китиці та проведення операції з первинною хірургічною обробкою ран та формуванням культі ІІ-ІІІ-IV пальців правої китиці.

До дня виписки ОСОБА_1 з лікарні (12.10.2011 року) рани загоїлися. Рекомендації під час виписки: хвойні ванночки, ЛФК.

05 серпня 2017 року мати позивача та відповідача по справі ОСОБА_5 - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 , виданим 09.11.2017 року (а.с.15, том 1).

Із будинкової книги вбачається, що у будинку АДРЕСА_1 на день смерті ОСОБА_9 , були зареєстровані та проживали: син спадкодавця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , невістка спадкодавця - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та внуки спадкодавця: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с.76-78, том 1).

Відповідно до довідок виконавчого комітету Радовичівської сільської ради від 23.11.2017 року № 1533/02-14 та від 08.08.2018 року № 185-01.14 останнім місцем проживання ОСОБА_9 був будинок АДРЕСА_1 . З цієї ж довідки слідує, що після її смерті спадщину прийняв син ОСОБА_5 , який доглядав її на день смерті та був зареєстрований по АДРЕСА_1 ; пережилого подружжя немає.

26.03.2012 року від імені ОСОБА_9 секретарем Радовичівської сільської ради Володимирського району Волинської області посвідчено заповіт за № 17 (а.с.20, том 1).

26.03.2012 року секретарем Радовичівської сільської ради Володимирського (колишнього Іваничівського) району Волинської області Морозюк Т.В. було посвідчено та зареєстрованого в реєстрі за № 17 заповіт від імені ОСОБА_9 , згідно з яким, все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, все те, що буде належати їй на день смерті і на яке вона матиме право по закону, в тому числі житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 остання заповіла ОСОБА_5 (а.с.100, том 1). Із оглянутого в судовому засіданні оригіналу заповіту встановлено, що у рядку «підпис» такого заповіту міститься підпис прописом: « ОСОБА_12 ( ОСОБА_9 )».

Із оглянутого в судовому засіданні оригіналу журналу реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування за 2012 рік слідує, що під записом нотаріальної дії № 17 від 26.03.2012 року здійснено запис про посвідчення проекту заповіту для ОСОБА_9 , мешканки с. Щенятин, РНОКПП НОМЕР_8 . У графі «підписи осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» міститься підпис прописом: « ОСОБА_12 » (а.с.134-136, том 1). Заповіт від імені ОСОБА_1 був внесений в Реєстр заповітів 30.11.2017 року (а.с.21, том 1).

Посвідчення заповіту від імені ОСОБА_9 секретарем Радовичівської сільської ради Морозюк Тамарою Василівною було здійснено відповідно до рішення шостого скликання Радовичівської сільської ради Володимирського (колишнього Іваничівського) району Волинської області від 16.11.2010 року № 1-2 про обрання її - депутата від виборчого округу № 8, секретарем Радовичівської сільської ради (а.с.137, том1) та на підставі ст. 37 ЗУ «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-XII, відповідно до якої у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування, на секретаря сільської ради станом на 26.03.012 року покладено обов`язок вчиняти нотаріальні дії згідно посадової інструкції секретаря сільської ради, яка затверджена розпорядженням сільського голови (відповідь Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області від 08.08.2019 року № 35, а.с.21, том 1).

Розпорядженням Радовичівської сільської ради Володимирського (колишнього Іваничівського) району Волинської області від 22.12.2011 року № 43-1.6 відповідно до п. 20 ч. 4 ст. 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування» затверджено, зокрема, посадову інструкцію секретаря сільської ради (а.с.138, том 1).

Відповідно до п. 2.10. посадової інструкції секретаря сільської ради та виконавчого комітету, затвердженої розпорядженням № 43-1.6 від 22.12.2011 року, секретар сільської ради складає та засвідчує нотаріальні дії (а.с.139-142, том 1). Разом з тим, з відоповіді Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області від 09.07.2020 року № 568 слідує, що рішення виконавчого комітету та Радовичівської сільської ради, щодо виконання обов`язків по вчиненню нотаріальних дій відсутні (а.с.176, том 1).

Крім цього згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину № 59528240 від 21.02.2020 року у Спадковому реєстрі за № 61537373 наявна інформація про відкриття Іваничівською державною нотаріальною конторою спадкової справи № 335/2017 щодо ОСОБА_9 , останнє місце проживання с. Щенятин, Володимирського (колишнього Іваничівського) району Волинської області (а.с.80).

Як вбачається із Спадкової справи № 335/2017 заведеної 10.11.2017 року до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 така спадкова справа була заведена нотаріальною конторою на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини № 636 від 10.11.2017 року (а.с.82).

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові справи) № 49822457 від 10.11.2017 року, станом на 10.11.2017 року інформація про наявність заповітів від імені ОСОБА_9 у спадковому реєстрі відсутня (а.с.90).

10.11.2017 року Іваничівською державною наторіальною конторою за номером 61537373 у Спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу щодо спадкодавця ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (номер у нотаріуса 335/2017), що підтверджується відповідним витягом № 49822577 від 10.11.2017 року (а.с.91).

20.04.2018 року до Іваничівської державної наторіальної контори звернувся ОСОБА_5 із заявою про видачу йому свідоцтв про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_1 відповідно до заповіту на його ім`я, який посвідчено Радовичівською сільською радою Іваничівського району Волинської області 26.03.2012 року за реєстровим № 17, оскільки спадщину він прийняв шляхом спільного проживання разом зі спадкодавцем за однією адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14, том1).

З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 51651683 від 20.04.2018 року слідує, що у Спадковому реєстрі станом на 20.04.2018 року наявна інформація про чинний заповіт від імені ОСОБА_9 (№ у Спадковому реєстрі 61653640), посвідчений 26.03.2012 року Радовичівською сільською радою Іваничівського району Волинської області за номером в реєстрі нотаріальних дій 17. При цьому такий заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі Волинською філією державного підприємства «Національні інформаційні системи» 30.11.2017 року (а.с.93, том 1).

У матеріалах спадкової справи № 335/2017 заведеної 10.11.2017 року до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 міститься копія заповіту від її імені, посвідченого 26.03.2012 року Радовичівською сільською радою Іваничівського району Волинської області за номером в реєстрі нотаріальних дій 17 (а.с.100, том 1) та довідка виконавчого комітету Радовичівської сільської ради від 21.11.2017 року № 242-01.14 про те, що останнім місцем проживання ОСОБА_9 був будинок АДРЕСА_1 ; після смерті спадкодавця спадщину прийняв син ОСОБА_5 , який доглядав її на день смерті та був зареєстрований по АДРЕСА_1 ; пережилого подружжя немає. 26.03.2012 року від імені ОСОБА_9 Радовичівською сільською радою Володимирського району Волинської області посвідчувався заповіт за № 17 (а.с.101, том 1).

20.04.2018 року на підставі заповіту, посвідченого Радовичівською сільською радою Володимирського району Волинської області 26.03.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 17, оскільки спадкоємцем зазначеного у заповіті ОСОБА_1 майна є її син ОСОБА_5 , то державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі № 538, про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.110, том 1).

Також ОСОБА_5 видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі № 541, про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2,3210 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Радовичівської сільської ради Іваничівського району Волинської області (а.с.112, том 1).

Такі свідоцтва державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. зареєстровано в Спадковому реєстрі 20.04.2018 року за № 62312070 та № 62312446 відповідно, що підтверджується витягами про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 51654965 від 20.04.2018 року та № 51654912 від 20.04.2018 року (а.с.111, 113, том 1).

18.06.2019 року до Іваничівської державної нотаріальної контори надійшла заява від ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із тим, що він має право на обов`язкову частку у спадщині матері ОСОБА_1 , оскільки на момент її смерті він був непрацездатною особою: інвалідом ІІІ групи та пенсіонером по віку. До такої заяви долучено копію довідки про результати визначення ступеня втрат професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 10ААА № 265962 від 23.07.2015 року, згідно з якою ОСОБА_1 є особою з інвалідністю третьої групи та копію його пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 серії НОМЕР_5 , виданого 11.02.2018 року, згідно з яким ОСОБА_1 перебуває на пенсії по віку (а.с.115-117, том 1).

20.06.2019 року за вих № 466/02-14 завідувач Іваничівською державною нотаріальною конторою надала позивачу ОСОБА_1 відповідь, згідно якої 10 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Іваничівської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі його заяви була заведена спадкова справа за номером 335/2017. На момент заведення справи ОСОБА_1 були пред`явлені наступні документи: свідоцтво про смерть ОСОБА_1 , копія паспорта, копія- картки платника податків та копія свідоцтва про народження. Вік позивача згідно дати народження не був пенсійним. 20.04.2018 року до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_5 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину згідно заповіту посвідченого Радовичівською сільською радою 26.03.2012 року за реєстровим номером 17. Даний заповіт був внесений на реєстрацію у Національні інформаційні системи 30.11.2017 року згідно інформаційної довідки №51652186 від 20.04.2018 року. Згідно даного заповіту ОСОБА_13 заповіла все своє майно ОСОБА_5 , який проживав з нею за однією адресою. 20.04.2018 року Іваничівською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_5 було видано два свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за реєстровим номером 538 та на земельну ділянку за реєстраційним номером 541 (а.с.17, том 1).

Позивач вважає дії державного нотаріуса Іваничівської ДНК Кононенко Л.С. незаконними (неправомірними) у зв`язку з тим, що вона видала відповідачу ОСОБА_5 оспорюванні свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно ОСОБА_1 без врахування його права на обов`язкову частку у спадковому майні ОСОБА_1 , чим порушила норми чинного законодавства.

Окрім того, позивач вважає, що секретар Радовичівської сільської ради Морозюк Т.В. взагалі не мала права посвідчувати оскаржуваний заповіт, а тому цей заповіт є нікчемним. Окрім нікчемності вказаного заповіту, позивач вважає його також недійсним і у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 такий не підписувала і не могла такий підписати через ваду правої руки (істотне пошкодження 4-х пальців на правій руці), що перешкоджало їй особисто вчиняти рукописний текс на ньому та особисто його підписувати, при тому, що такий має бути вчинений в письмовій нотаріальній формі.

За клопотанням позивача, з метою повного та всебічного розгляду цивільної справи, судом призначалися судово-почеркознавча експертиза та комплексна посмертна судово-медична та судово-почеркознавча експертиза, а також витребовувалися потрібні для проведення таких експертиз документи, зокрема: оригінал оскаржуваного заповіту, журнал реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування за 2012 рік, оригінал заяви про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оригінал паспорта серії НОМЕР_1 виданий Іваничівським РВВС Волинської області 14.04.1981 року народження, оригінал медичної картки та усієї наявної медичної документації щодо ОСОБА_1 . Однак, матеріали цивільної справи № 156/927/19 та долучені до них оригінали документів щоразу поверталися експертом на адресу суду у зв`язку із неможливістю надання висновку через відсутність достатньої кількості додаткових вільних зразків почерку та підписів ОСОБА_1 (а.с.29-30, 158-160, том 2).

V. Застосоване судом законодавство та висновки суду

Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги у відповідності до ст. 1261 ЦК України після смерті ОСОБА_1 є її сини: позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 статті 1269 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_1 , оскільки на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, однак подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 3 статті 1268 ЦК України ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Тобто відповідач ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_1 шляхом постійного проживання разом з нею на час іі смерті та протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не заявив про відмову від спадщини.

У зв`язку з наявністю складеного спадкодавцем ОСОБА_1 заповіту на користь сина ОСОБА_5 , ОСОБА_1 як непрацездатна особа, мав у відповідності до вимог статті 1241 ЦК України право на обов`язкову частку у спадщині.

Відповідно до приписів ч. 1 статті 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Матеріалами справи, а саме довідкою Червоноградського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області № 220 від 23.09.2020 року, підтверджується те, що на день смерті матері ОСОБА_14 позивач ОСОБА_1 мав право на обов`язкову частку у її спадщині, оскільки перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області на пенсії по віку за списком № 1 з 13.05.2014 року та є особою з інвалідністю третьої групи від професійного захворювання з 14.08.2014 року пожиттєво (а.с.242, том 1).

Розмір обов`язкової частки дорівнює половині частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом (ч. 1 статті 1241 ЦК України). Тобто, у праві на житловий будинок та земельну ділянку, ОСОБА_1 успадковує 1/4 частку, як обов`язкову, оскільки у випадку спадкування за законом йому належала б 1/2 частка у вказаному майні.

Між тим, під час звернення 10 листопада 2017 року ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері ОСОБА_1 , завідуючою Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. було встановлено відсутність у Спадковому реєстрі заповіту від імені спадкодавця, оскільки відомості про такий було внесено в Спадковий реєстр лише 30.11.2017 року.

Отже, з наведеного вбачається, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини був спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину та мав право на обов`язкову її частку, тому видача нотаріусом свідоцтв про право на спадщину лише спадкоємцю за заповітом ОСОБА_5 порушує права позивача як спадкоємця.

Відповідно до частин 1-3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (ч. 1, 2 ст. 1297 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1298 ЦК України).

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18), від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18), від 20 жовтня 2021 року у справі № 307/2463/15-ц (провадження № 61-16959св20) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У зв`зку із тим, що в ході розгляду цивільної справи судом встановлено, що позивач має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері ОСОБА_14 , є таким, що прийняв спадщину, проте саме відповідач ОСОБА_5 отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця на всю спадщину, в тому числі й на частку позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 20 квітня 2018 року державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_1 та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на нерухоме майно спадкодавця, у зв`язку з чим такі позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. При цьому судом враховано, що відповідачем ОСОБА_5 за життя не оспорювалося та не оспорюється його правонаступниками право ОСОБА_1 на спадкування обов`язкової частки після ОСОБА_1 .

Щодо вимоги про визнання незаконними (неправомірними) дій державного нотаріуса, суд зазначає, що відповідно до статті 50 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон України «Про нотаріат») нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Законодавець передбачає можливість оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні, нотаріальних актів до суду (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). У такому разі позовні вимоги можуть бути пред`явлені безпосередньо до нотаріуса.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) зазначено, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може привести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.

У порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі № 227/5540/18 (провадження № 61-3521св20) вказано, що «нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних цій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не відкриття провадження. Якщо право позивача оспорюється іншими учасниками конкретних цивільних правовідносин, які вважають, що вчинення чи невчинення певної нотаріальної дії вплине на їх права та обов`язки, такий спір підлягає вирішенню саме між особою, яка безпосередньо брала участь у нотаріальному процесі, та особою, яка оспорює права, що виникають на підставі вчиненої нотаріальної дії. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди позивача залучати інших осіб до участі у справі як відповідачів чи співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі відповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України. Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Враховуючи зміст, характер відносин між учасниками справи та встановлені обставини справи, суд зазначає, що спір щодо спадкування житлового будинку та земельної ділянки існував у позивача з відповідачем ОСОБА_5 , а після смерті останнього спір існує у позивача з правонаступниками після смерті первісного відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Крім цього в ході розгляду цивільної справи позивачем не доведено належними і допустимими доказами його твердження про те, що 10.11.2017 року під час подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_1 він повідомив нотаріуса про те, що є особою з інвалідністю 3-ї групи і пенсіонером та, що показав посвідчення особи з інвалідністю і довідку МСЕК про визнання таким, які нотаріус оглянула. Так, із заяви № 636 від 10.11.2017 року про прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті матері ОСОБА_1 слідує, що документи, що стосуються оформлення спадкових прав позивача, а також додаткові відомості щодо вирішення питання успадкування будуть надані ОСОБА_1 пізніше (а.с.82, том 1). До матеріалів спадкової справи № 335/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 не долучено копії документів, які, як стверджує позивач, ним було надано 10.11.2017 року нотаріусу для підтвердження інвалідності та отримання пенсії та, відповідно, підтвердження у нього права на обов`язкову частку у спадщині матері ОСОБА_1 . Отже, позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами те, що 10.11.2017 року ним було надано нотаріусу відповідні документи для підтвердження у нього права на обов`язкову частку у спадщині матері ОСОБА_1 . У зв"язку з наведеним вище у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.

Щодо нікчемності заповіту ОСОБА_1 від 26.03.2012 року, суд зазначає, що згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

У статті 1251 ЦК України (у редакції, чинній на момент посвідчення спірного заповіту) визначено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Предметна компетенція органів місцевого самоврядування на вчинення нотаріальних дій визначена Законом України «Про нотаріат».

Статтею 1 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент посвідчення спірного заповіту) передбачено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 37 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах.

Також, згідно п.п. 5 п. б ч. 1 ст. 38 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження на вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).

Таким чином, нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Отже, вирішальне значення має з`ясування питання прийняття виконавчим комітетом сільської ради рішення про покладення на певну особу виконавчого комітету обов`язків (надання повноважень) вчинення нотаріальних дій.

Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок) визначено порядок посвідчення заповіту. Так, у пункті 1.2. розділу I цього Порядку в редакції 2011 року зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Пунктом 2.1. розділу II Порядку встановлено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Відповідно до положень пункту 2.3. розділу II Порядку при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Згідно з пунктом 2.11. розділу II Порядку посвідчення заповітів, засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них, засвідчення справжності підпису на документах, видача дубліката посвідченого документа здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування.

В ході розгляду цивільної справи судом встановлено, що у секретаря Радовичівської сільської ради Іваничівського району Волинської області Морозюк Т.В. були відсутні повноваження на посвідчення оспорюваного заповіту, оскільки обов`язок вчиняти нотаріальні дії на секретаря сільської ради станом на 26.03.2012 року було покладено лише посадовою інструкцією секретаря сільської ради, затвердженою розпорядженням сільського голови, а рішення виконавчого комітету та Радовичівської сільської ради щодо виконання обов`язків по вчиненню нотаріальних дій відсутні. Таким чином, станом на 26.03.2012 року виконавчим комітетом Радовичівської сільської ради не приймалось рішення, яке б надавало секретарю виконкому Морозюк Т.В. право на вчинення нотаріальних дій, тому вона не вправі була посвідчувати заповіт ОСОБА_1 . Разом з цим, посадова інструкція секретаря сільської ради та виконавчого комітету Радовичівської сільської ради Морозюк Т.В., якою передбачено повноваження секретаря відповідно до покладених на неї завдань складати та засвідчувати нотаріальні дії (п.2.10 Інструкції), не є на думку суду, належним документом на підтвердження повноважень особи вчиняти нотаріальні дії відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року №3306/5. Крім того, дана посадова інструкція не затверджена у передбаченому Законом порядку. Наявність у посадовій інструкції секретаря сільської ради повноважень забезпечувати виконання нотаріальних дій не є самостійною підставою для вчинення таких дій, оскільки покладення зазначених обов`язків на посадову особу органу місцевого самоврядування повинно фіксуватися у протоколах засідань сесій та виконавчого комітету відповідної ради. Аналогічний за змістом правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 323/3359/17.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Таким чином, оскільки стороною відповідача не було надано суду доказів на підтвердження того, що секретар Радовичівської сільської ради Іваничівського району Волинської області Морозюк Т.В. у передбаченому законодавством порядку була уповноважена на вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчувати оспорюваний заповіт від 26.03.2012 року, вказаний правочин в установленому порядку не посвідчений.

Згідно висновку Верховного Суду України, сформованого у постанові від 06.09.2017 при розгляді справи № 6-2424цс16, спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Тобто, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 ЦК України. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому.

Оскільки, оспорюваний заповіт посвідчений неуповноваженою особою - секретарем Радовичівської сільської ради Іваничівського району Волинської області Морозюк Т.В., яка не була уповноважена виконавчим комітетом сільської ради на вчинення нотаріальних дій, в тому числі на посвідчення заповітів, суд дійшов переконання, що заповіт від 26 березня 2012 року, складений від імені ОСОБА_9 на користь ОСОБА_5 , посвідчений секретарем Радовичівської сільської ради Іваничівського району Волинської області Морозюк Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 17, є нікчемним.

Окрім встановлення нікчемності заповіту, позивач просив визнати такий заповіт недійсним у зв"язку з тим, що матір його не підписувала та не могла підписати. З приводу чого суд вважає необхідним зазначити, що у даному випадку, позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами те, що заповіт складений 26.03.2012 року від імені ОСОБА_15 не був підписаним нею особисто через ваду правої руки. Будь-яких доказів на підтвердження цього також не здобуто в ході судового розгляду справи, зокрема, у зв`язку із неможливістю надання експертом висновку судової почеркознавчої експертизи через відсутність достатньої кількості додаткових вільних зразків почерку та підписів ОСОБА_1 .

При цьому, судом у судовому засіданні допитано спеціаліста лікаря-хірурга КНП «Іваничівська багатопрофільна лікарня» ОСОБА_16 , який суду пояснив, що згідно з відомостей медичної карти стаціонарного хворого, лікування пальців ОСОБА_1 проходило з 21 жовтня 2011 року по 12 листопада 2011 року. У ОСОБА_1 була травматична ампутація нігтьових фаланг 2, 3, 4 пальців; травма кисті. Тобто частини 2, 3 та 4 пальців руки, де були нігтьові пластини січкорізкою відрізало, а перший палець і мізинець залишилися цілими. Хірургічна ампутація являє собою відрізання частини пальців, зашиття рани та формування кукси. Із записів не вбачається, що після загоєння пальці не були рухливими. З огляду на встановлений ОСОБА_1 діагноз, можна дійти висновку, що протягом близько трьох тижнів після виписки ОСОБА_1 з лікарні, її рука перебувала в гіпсі через перелом п`ясткових кісток. Однак на час виписки, враховуючи відомості медичної картки ОСОБА_1 перебувала у задовільному стані та виписана додому, тобто не потребувала стаціонарного лікування. Зазначив, що в момент травми та декілька днів після такої людина відчучає біль, внаслідок чого втрачається працездатність. Однак після загоєння ран працездатність пальців частково відновлюється. Група інвалідності внаслідок отримання такої травми не встановлюється, оскільки функція порушена, але не значно. Час загоєння перелому п`ясткових кісток є індивідуальним. Частина функції кисті однозначно втрачена, і після такої травми є ймовірність зміни почерку або утрудненого письма, однак стверджувати, що внаслідок травми відбулася повна втрата функції кисті, підстав немає. Окрім того, з медичної карти слідує, що ОСОБА_1 страждала катарактою.

Також у судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_2 .

Так, допитана у судовому засіданні, як свідок, дружина позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_17 суду показала, що стосунки між баратами (позивачем і відповідачем) здавна неприязні, з 1988 року відповідач із сімє`ю виганяли позивача з батьківської хати.

Після отримання позивачем ОСОБА_1 у 1994 році травми на роботі, відповідач сказав, що допомагати їм не буде і матері заборонив надавати їм допомогу.

Під час відвідин матері, вона весь час скаржилася їй та позивачу на відповідача. На постійній основі вони з чоловіком проживати у будинку матері не могли, зокрема, через стан здоров`я та те, що брат ОСОБА_5 вживав алкоголь.

У 2006 році мати ОСОБА_1 переїхала до неї з чоловіком на проживання та скаржилася, що відповідач з дружиною змушують її писати заповіт. Згодом мати періодично проживала то у селі Щенятин, то в селі Підбереззя через неможливість вжитися із сином ОСОБА_5 внаслідок вживання ним алкоголю та хуліганство.

Провідували вони з чоловіком матір часто: декілька разів на рік, кожного року. Про заповіт мати нічого їм не казала. У жовтні 2012 році, під час відвідин, пальці на руці у матері ще були цілими, а весною, коли матір повідомила їм, що обрізала чотири пальці правої руки у січкарні, рани вже загоїлися. За словами матері травмувалася вона зимою, до того і після того мати не писала. Зазвичай ОСОБА_1 у побуті користувалася правою рукою, однак від роботи пальці були покручені, тому вона не могла самостійно зачесатися та застебнути ґудзики, брати виделку рукою їй також було тяжко. Ніготь на мізинному пальці правої руки був обрізаний, а інші пальці були обрізані на рівні з мізинцем. Частина пальців на правій руці залишилися, однак надалі мати їла лівою рукою.

Від працівників пошти вони з чоловіком дізналися, що за отримання пенсії у відомостях мати не підписувалася, за неї підписувалися або невістка ОСОБА_18 або син ОСОБА_19 .

Перед смертю ОСОБА_1 хворіла, однак швидку відповідач та його сім`я їй не викликали. Останні два роки матері з хати вона не виходила, бо дружина відповідача її залякала. Мати пересувалася по будинку з ціпком, бо її дуже боліло коліно.

Після смерті матері ОСОБА_1 , на початку листопада 2017 року, вона з чоловіком пішли в сільську раду, де їм секретар Тамара Василівна повідомила, що будинок рахується за матір`ю ОСОБА_1 , а заповіту від імені померлої немає. 10.11.2017 року вони з чоловіком поїхали до нотаріуса, яка прийняла документи, зареєструвала такі та повідомила, що їм необхідно прийти до неї після спливу шести місяців. Нотаріусу чоловік подав заяву, паспорт, ідентифікаційний код, свідоцтво про смерть матері, видане повторно, свідоцтво про народження чоловіка і його пенсійне посвідчення, видане у 2015 року. У поданій нотаріусу заяві чоловік ОСОБА_1 вказав, що спадкоємцем є він та його брат. Чоловік також повідомив нотаріусу про іншого спадкоємця брата ОСОБА_5 .

По спливу цього терміну, коли вони повторно прийшли до нотаріуса, та, нічого не пояснивши, повідомила їм, що потрібно чекати, щоб до неї звернувся брат позивача - ОСОБА_5 . Вони чекали та вважали, що нотаріус сповістить їх у разі звернення до неї відповідача ОСОБА_5 . Коли минув рік, в сільській раді, від секретаря, вони дізналися, що ОСОБА_5 успадкував все майно після смерті матері ОСОБА_1 , яка залишила заповіт на його ім`я. У зв`язку з цим її чоловік звернувся до суду.

Із показів допитаної у судовому засіданні, як свідка, дружини відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 слідує, що у 1982 року вона вийшла заміж за ОСОБА_5 , а у 1983 році у них народився старший син. Спочатку вони проживали у її батьків, а у 1987 році вони переїхали проживати у с. Щенятин. На той час свекор був хворий і хворів цілий рік, а коли у травні 1988 року батька паралізувало, свекруха вже була на пенсії та доглядала його до 24.07.1988 року. Інша невістка із сином доглядати свекра не допомагали.

За рахунок спільних із свекрухою ОСОБА_1 заощаджень, вони здійснили прибудову до будинку: кухню, ванну та прибудову. Згодом за власні кошти у будинку вони зробила опалення, воду та каналізацію, оскільки свекруха обіцяла, що після її смерті будинок буде її та чоловіка. У 2000 році за її кошти, пенсію ОСОБА_1 та за рахунок допомоги від її батьків провели газ та зробити новий проект будинку.

Ще після смерті батька, свекруха казала, що перепише будинок на сина ОСОБА_14 . Після відвідин сестри у Підбереззі, ОСОБА_1 приїхала у с. Щенятин та повідомила, що має намір переписати будинок, бо переживала, що будинок не залишиться ОСОБА_5 .

Спочатку ОСОБА_1 хотіла переписати будинок на внука, однак вона її переконувала, що онук не є прямим спадкоємцем, таким є син. У 2012 році ОСОБА_1 сама пішла в сільську раду і переписала будинок. Потім показала їй заповіт і наказала нічого не розповідати обом братам. Зазначила, що ОСОБА_1 мала серцеву недостатність, однак лікувати її було тяжко, бо людина мала тяжкий характер та була непередбачувана. ОСОБА_1 з дружиною час від часу навідувалися до них. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були сварки з приводу того, що останній вживав алкоголь. Однак такі були короткочасні.

Одного разу ОСОБА_1 хотіла допомогти по господарству, однак випадково всадила праву руку в січкарню, де в шестерні потрапили її верхні частини пальців. Внаслідок цього їй подушило пальці, з цією травмою свекруха перебувала в лікарні. Хоч після травми нігтів на пальцях не було, однак ОСОБА_1 все робила правою рукою самотужки, зокрема, шила та латала мішки. За отримання пенсії свекрухи чоловік ОСОБА_5 ніколи не підписувався, часто свекруха кликала її, щоб вона підписалася. Однак у документах про отримання пенсії ОСОБА_1 спроможна була й сама підписатися.

У 2008 році її чоловік ОСОБА_5 отримав травму голови, внаслідок чого почалася епілепсія, через що вимушений був піти на пільгову пенсію. Інвалідність він не оформляв, оскільки пенсія була більшою. Протягом останніх років свекруха самостійно пересувалася, однак щодня говорила, що буде вмирати. Самотужки відв`язувала корову. За п`ять днів до смерті ОСОБА_1 з ліжка вже не вставала. Після смерті ОСОБА_1 , вона ходила з чоловіком ОСОБА_5 до нотаріуса, щоб він подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 . Нотарісу подали оригінал заповіту, свідоцтво про смерть, довідки із сільської ради та інші документи на вимогу нотаріуса.

Заслухавши пояснення свідків у справі, суд ставиться до таких критично, оскільки покази свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_2 , є суперечливими між собою, ОСОБА_17 є дружиною позивача, а ОСОБА_2 відповідача, а тому на думку суду вони схильні відображати події навколо ОСОБА_1 в інтерпритації на користь позивача та відповідача.

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу позовних вимог ( а саме неможливість та не підписання ОСОБА_1 26.03.2012 року оспорюваного заповіту) не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, враховуючи, що покази свідків належними доказами цим обставинам бути не можуть, а отримання травми правої руки не виключає можливість підписання ОСОБА_1 оспорюваного заповіту, а також те, що судом таких доказів під час судового розгляду справи не здобуто, на переконання суду, недійсність оскаржуваного заповіту з підстав непідписання такого особисто заповідачем ОСОБА_1 стороною позивача не доведено.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відтак, позовна вимога про визнання оскаржуваного заповіту недійсним задоволенню не підлягає.

Окрім того слід сказати, що заповіт, як остання воля особи, стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його нікчемність. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 620/564/19 (провадження № 61-6254св21), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (провадження № 61-10983св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 498/606/17 (провадження № 61-545св20), у справі за позовом про встановлення нікчемності правочину, суд дійшов висновку про те, що позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим обрав неналежний спосіб захисту, а отже позов з цих підстав задоволенню не підлягає. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) дійшла висновку про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Тому Велика Палата Верховного Суду не погодилася з висновками, викладеними в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині.

Таким чином, суд виснував, що у цій справі, суд у мотивувальній частині підтвердив обставину нікчемності правочину, а саме заповіту від 26.03.2012 року, однак заявивши вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в цій частині слід відмовити саме з таких підстав.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає до часткового задоволення.

VI. Розподіл судових витрат між сторонами

За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, позивачем заявлено чотири позовні вимоги немайнового характеру (дві вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності на таке нерухоме майно, а також про визнання незаконними (неправомірними) дії державного нотаріуса та визнання недійсним (встановлення нікчемності) заповіту), три з яких оплачено судовим збором, що підтверджується квитанціями № 18 від 10.09.2019 року, № 19 від 10.09.2019 року та № 10 від 10.09.2019 року на загальну суму 2 305,20 гривень.

Судовий збір за одну позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 768,40 грн позивачем не оплачено.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У зв`язку із задоволенням позову у частині визнання недійсним двох свідоцтв про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності на відповідне майно, суд вважає, що з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в дохід держави слід стягнути неоплачений позивачем судових збір за одну таку позовну вимогу немайнового характеру з кожного по 256 гривень 13 коп. судового збору.

Окрім того, оскільки інша така позовна вимога немайнового характеру позивачем оплачена і позов в цій частині судом задоволено, то з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слід стягнути по 256 (двісті п`ятдесят шість) гривень 13 коп. судового збору з кожного.

Позатим, в порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України до закінчення судових дебатів у справі представник позивача ОСОБА_7 та представник відповідачів ОСОБА_8 зробили заяви про подання ними протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду доказів на підтвердження розміру витрат, які сторони понесли у зв`язку з розглядом справи.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що відповідно до ч.ч.1-3 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Рішення суду складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав до призначення судового засідання для вирішення питання про розподіл понесених сторонами судових витрат у справі на 11:30 год 25 травня 2023 року в приміщенні Іваничівського районного суду Волинської області (адреса: вул. Незалежності, 16, смт. Іваничі, Володимирський район, Волинська область). Також необхідно встановити позивачу та відповідачам строк - п`ять днів після ухвалення даного рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 12, 141, 258, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (як процесуальних наступників первісного відповідача ОСОБА_5 ), державного нотаріуса Іваничівської ДНК Волинської області Кононенко Людмили Степанівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Павлівська сільська рада Володимирського району Волинської області, про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та земельну ділянку та скасуванням державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, визнання незаконними (неправомірними) дії державного нотаріуса Іваничівської ДНК Волинської області Кононенко Людмили Степанівни, визнання недійсним (встановлення нікчемності) заповіту - задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 20 квітня 2018 року року державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. за реєстровим номером 538, ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_9 на житловий будинок номер АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на таке нерухоме майно.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 20 квітня 2018 року року державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. за реєстровим номером 541 ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_9 на земельну ділянку із кадастровим номером :05:000:0013, площею 2,3210 га, місце розташування якої: АДРЕСА_3 ; цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на таке нерухоме майно.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 256 (двісті п`ятдесят шість) гривень 13 коп. судового збору з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в дохід держави по 256 (двісті п`ятдесят шість) гривень 13 коп. судового збору з кожного.

Призначити судове засідання для вирішення питання відшкодування судових витрат на 11:30 год 25 травня 2023 року в приміщенні Іваничівського районного суду Волинської області (адреса: вул. Незалежності, 16, смт. Іваничі, Володимирський район, Волинська область). Встановити позивачу та відповідачам строк - п`ять днів після ухвалення даного рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація щодо сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; РНОКПП НОМЕР_9 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ;

Представник позивача: адвокат Острик Сергій Олександрович, адреса: АДРЕСА_5 ;

Представник позивача: адвокат Бордюк Михайло Йосипович, адреса: вул. Шептицького, 1а, а/с 218, м. Червоноград, Львівська область, 80100;

Відповідач 1: процесуальний наступник первісного відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_10 , зареєстроване місце проживання та мешканка: АДРЕСА_6 ;

Відповідач 2: процесуальний наступник первісного відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_11 , зареєстроване місце проживання та мешканець: АДРЕСА_6 ;

Відповідач 3: процесуальний наступник первісного відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_12 , зареєстроване місце проживання та мешканець: АДРЕСА_6 ;

Представник відповідачів 1, 2, 3: адвокат Білецька Інна Миколаївна, ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_13 , адреса: АДРЕСА_7 ;

Відповідач 4: державний нотаріус Іваничівської ДНК Волинської області Кононенко Людмила Степанівна, адреса: вул. Банківська, буд. 6 смт. Іваничі Володимирський район Волинська область;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Павлівська сільська рада Володимирського району Волинської області, , адреса місцязнаходження: вул. Незалежності, буд. 12, с. Павлівка, Володимирський район Волинська область.

Повний текст судового рішення складено 15 травня 2023 року.

Суддя М. О. Федечко