Справа № 226/560/23
Провадження № 2/226/139/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2023 року Димитровській міській суд Донецької області у складі:

головуючого судді Петуніна І. В.,

за участю секретаря Кудрявцевої Н. С.

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: ОСОБА_2 ,

відповідач: ДП «ВК «Краснолиманська»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мирнограді Донецької області у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого зазначив, що з 15.06.2022 по 07.02.2023 він перебував з відповідачем у трудових відносинах та був звільнений за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України. У день звільнення повний розрахунок з позивачем не здійснений, 09.02.2023 він звернувся до відповідача з письмовою вимогою про розрахунок, але належних виплат так і не отримав. Розмір заборгованості на день звільнення склав 37301,37 грн. До теперішнього часу заборгованість не виплачена. Посилаючись на ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09.02.2023 по день розгляду справи. Крім того, просив стягнути з відповідача на свою користь понесені ним витрати на правничу допомогу та суму сплаченого судового збору.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи

Сторони та їх представники до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином

Позивач надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, на позові наполягає.

Відповідачем надано суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що у день звільнення 07.02.2023 позивач був звільнений за ч. 1 ст. 38 КЗпП України та повинен був отримати після утримання обов`язкових податків та зборів 37301,37 грн. В день звільнення позивач отримав на руки трудову книжку у відділі кадрів, після чого повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою про повний розрахунок, але з невідомих причин до каси не звернувся і розрахунку не отримав. Таким чином ані при звільненні, ані під час отримання трудової книжки, позивачем не заявлялося будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку, тобто позивач фактично погодився з остаточним розрахунком заборгованості на розсуд відповідача. Вимоги про розрахунок позивач заявив 09.02.2023, тобто період затримки розрахунку слід вважати з 10.02.2023 року. Таким чином вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку з 09.02.2023 є необґрунтованими. Також вважають, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який повинен сплатити відповідач на користь позивача повинен бути зменшений, що буде проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Відповідні висновки викладені у постанові ВПВС від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц. Крім цього просять врахувати лист ТПП України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким засвідчено форс-мажорні обставини, а саме військову агресію РФ. Вважає вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку, правової допомоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просять відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Інших клопотань в порядку ст. 222 ЦПК України, учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні.

Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права i взаємовідносини сторін i немає необхідності вислуховувати особисті пояснення осіб, які не з`явилися до суду.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

11.04.2023 на підставі ухвали судді відкрите провадження у даній справі, яка розглядається у спрощеному позовному провадженні, розгляд справи по суті призначений на 09.00 год 09.05.2023, відповідачу запропоновано подати суду відзив на позовну заяву.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Судом встановлено, що позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем з 15.06.2022 по 07.02.2023 та був звільнений за ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а. с. 9-14).

09.02.2023 позивач звернувся до відповідача з проханням виплатити заборгованості по заробітній платі у зв`язку зі звільненням (а. с. 15).

За наданою ДП «ВК «Краснолиманська» довідкою від 28.02.2023, заборгованість по заробітній платі позивача становить 37301,37 грн (у т. ч. 2996,21 грн заробітна плата, 33419,22 грн компенсація за невикористану відпустку, 885,94 грн лікарняний лист за рахунок підприємства) після утримання податків та інших обов`язкових платежів (а. с. 16).

Згідно з довідкою ДП «ВК «Краснолиманська» від 28.02.2023, середньоденний заробіток позивача становить 1791,39 грн, (а. с. 17).

V. Оцінка суду

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб, які звернулися до суду у спосіб, визначений законами.

За змістом ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі ст. 115 ч. 1 КЗпП України, ст. 24 ч. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як встановлено судом, позивач звільнився 07.02.2023, а з вимогою про розрахунок звернувся 09.02.2023.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 116 КЗпП України, виплата нарахованих позивачу сум повинна бути проведена не пізніше 10.02.2023, тобто наступного дня після вимоги про розрахунок.

Враховуючи вимоги даної статті, той факт, що станом на день розгляду справи судом повний розрахунок з позивачем не здійснений, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості 37301,37 грн після утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Згідно ст.117 КЗпП, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Період затримки виплати позивачу належних при звільненні сум з 11.02.2023 по 09.05.2023 включно становить 64 робочих дні. Розмір середньоденного заробітку, який позивач просить застосувати до вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку становить 1791,39 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становити 114648,96 грн, з розрахунку (64х1791,39).

Щодо доводів відповідача про наявність форс-мажорних обставин та врахування цього підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання з оплати праці ОСОБА_1 , суд зауважує, що згідно ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівникові на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі №905/857/10 зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку непереборної сили, а також дійшла висновку, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Отже, підтвердженням існування обставин непереборної сили на конкретному підприємстві є сертифікат, виданий торгово-промисловою палатою у порядку та на підставі ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Лист торгово-промислової палати від 28.02.2022, на який посилається відповідач, не підтверджує наявності вказаних форс-мажорних обставин саме у ДП «Мирноградвугілля» та не дає підстав для звільнення відповідача від відповідальності перед працівником за затримку виплат належних працівникові сум.

За правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що невиплата усіх належних позивачеві при звільненні сум сталася саме внаслідок настання обставин непереборної сили (форс-мажору ведення на території, де знаходиться роботодавець, воєнних дій), відповідно, він як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Посилання відповідача у наданому відзиві на те, що підприємство перебуває у складному фінансово-економічному стані, не впливає на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову, оскільки не ґрунтуються на законі. За висновком, наведеним у постанові Верховного суду України від 03.07.2013 у справі №6-64ц13, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Разом з тим, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч. 1 ст. 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

З огляду на викладене, суд вважає що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 38000 грн.

При цьому суд враховує висновки, викладені в п.п. 67-95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019, справа № 761/9584/15-ц.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами

В силу ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з наданими документами, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн (а. с. 18-24).

Відповідач у відзиві зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу є завищеними, оскільки не відповідають критеріям обґрунтованості та розумної необхідності.

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими витратами на правову допомогу у сумі 7000 грн за надання усних консультацій, ознайомлення з документами, аналіз судової практики, розроблення правової позиції, складання та надсилання адвокатського запиту, складання позовної заяви.

Загальна сума позовних вимог, яку позивач просив стягнути з відповідача, складає 151950,33 грн (37301,37 + 114648,96). Сума задоволених вимог складає: 75301,37 грн (37301,37 + 38000). Тому пропорційно задоволених вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума витрат на правову допомогу у розмірі 3465,35 грн.

За змістом абз. 3 п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем становить 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивачем сплачено 1073,60 грн. Тому, оскільки ціна позову щодо вимог майнового характеру складає 115534,90 грн (лікарняний лист за рахунок підприємства 885,94 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку 114648,96 грн), то з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 81,75 грн (1155,35 1073,60).

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 389,00 грн за пропорційно задоволенні вимоги, за які справляється судовий збір (лікарняний лист за рахунок підприємства та середній заробіток за час затримки розрахунку), а також на користь держави в сумі 1073,60 грн за задоволення вимог, за які не справляється судовий збір (заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку).

На підставі ст.ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 141, 259, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», місцезнаходження: вул. Перемоги, 9, м. Родинське Покровської т/г Покровського р-ну Донецької області, 85310, код юридичної особи в про стягнення заборгованості заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі, яка становить після утримання податків та інших обов`язкових платежів, 37301 (тридцять сім тисяч триста один),37 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.02.2023 по день розгляду справи судом в сумі 38000 (тридцять вісім тисяч),00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 81 (вісімдесят один),75 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3465 (три тисячі чотириста шістдесят п`ять),35 грн, судовий збір в сумі 389 (триста вісімдесят дев`ять) грн.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір в сумі 1073 (тисяча сімдесят три),60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, яка може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15.05.2023.

Суддя І. В. Петунін