Провадження №2/522/2113/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі головуючої судді Косіциної В.В., за участі секретаря судового засідання Єрганінової К.В. розглянувши цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

26 жовтня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якій позивач просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 73 178,15 гривень, а також судові витрати.

За результатами автоматизованого розподілу справа передана для розгляд судді Приморського районного суду міста Одеси Косіциній В.В.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та встановлено, що справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

22 грудня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» про захист прав споживачів. Разом із зустрічною позовною заявою до суду надійшла заява про поновлення строку на подання відзиву та подання зустрічного позову.

Також, 22 грудня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов відзив ОСОБА_1 , у якому остання просить відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі та стягнути витрати, які вона понесе у зв`язку із розглядом справи.

22 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала до Приморського районного суду м. Одеси клопотання про розгляд справи в загальному порядку.

22 грудня 2021 року до Суду також надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до моменту набрання законної сили рішень у справах №522/13692/21 та 521/3483/13-Ц.

Ухвалою суду від 28 грудня 2021 року, клопотання про розгляд справи в порядку загального письмового провадження було задоволено. Встановлено загальний порядок розгляду справи. Підготовче судове засідання було призначене на 01 лютого 2022 року.

14 січня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника відповідача про залишення зустрічної позовної заяви без руху, яка мотивована тим, що в контексті позовної заяви ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС», ОСОБА_1 не можна вважати споживачем, оскільки, стягнення 3% річних та інфляційних витрат за рішенням суду не є видом підприємницької діяльності, а тому, в даному випадку відсутнє порушене право споживача.

Також, ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» направило до Суду заперечення на заяву про зупинення провадження, яке надійшло до суду 14 січня 2022 року, та яке мотивовано тим, що у справі зібрана достатня кількість доказів, а тому, суд може вирішити справу за наявними у справі доказами, а об`єктивної неможливості розгляду справи до моменту набрання рішеннями законної сили немає.

14 січня 2022 року до Суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні зустрічної позовної заяви та стягнути з неї витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно матеріалів справи, 14 січня 2022 року до суду надійшло клопотання ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» про забезпечення судових витрат, у якому позивач просив зобов`язати ОСОБА_1 внести на депозитний рахунок суду грошову суду в розмірі 21 750,00 для забезпечення можливого відшкодування майбутніх витрат ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» на професійну правничу допомогу.

ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» також направило до Суду клопотання про залишення зустрічної позовної заяви та відзиву на позовну заяву без розгляду, та яке надійшло до суду 18 січня 2022 року, та з якого вбачається, що позивач просить залишити зустрічну позовну заяву та відзив на позовну заяву без розгляду, у зв`язку з тривалим пропущенням процесуального строку, а саме, більш ніж два тижні.

01 лютого 2022 року від ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» надійшло клопотання про долучення доказів, зокрема, відповіді на адвокатський запит, з якої вбачається, що у Журналі обліку відвідувачів Приморського районного суду м. Одеси не зареєстровано факт відвідування ОСОБА_1 суду 14.12.2021 та 15.12.2021 року.

За наслідками судового засідання, що відбулося 01.02.2022 року, судом прийнято ухвалу, відповідно до якої, ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Також, ухвалою суду залишено без розгляду клопотання представника ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» про залишення зустрічної позовної заяви без руху та клопотання про забезпечення судових витрат. Клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження було задоволено, провадження у справі зупинене до моменту набрання судовим рішенням у цивільній справі №521/3483/13-ц щодо оскарження ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 27.01.2021 року.

Також, згідно протоколу судового засідання, що відбулося 01.02.2022 року, суд відмовив у прийнятті зустрічного позову, оскільки, на думку суду між даними позовами відсутній будь який зв`язок.

04 лютого 2022 року до суду надійшла заява ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» про компенсацію здійснених судових витрат, у якому позивач просить стягнути з ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 250,00 гривень.

05 квітня 2023 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси провадження у справі було поновлено. Підготовче судове засідання призначено на 26 квітня 2023 року.

26 квітня 2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи. Також, разом із зазначеною заявою надійшла заява, у якій вона просить залишити без розгляду первісний позов.

Судове засідання, що відбулося 26 квітня 2023 року було відкладене на 08 червня 2023 року.

06 червня 2023 року до Суду надійшла заява позивача про заміну підстав позову.

Судове засідання, що відбулося 08 червня 2023 року було відкладено, у зв`язку з необхідністю надання часу відповідачу для ознайомлення з заявою від 06.06.2023 року. Наступне судове засідання призначено на 05.07.2023 року.

Ухвалою суду від 05 липня 2023 року у задоволенні клопотання про зупинення провадження було відмовлено. Підготовче судове засідання було відкладено на 24 серпня 2023 року.

У судове засідання, що відбулося 24 серпня 2023 року відповідачка не з`явилася. Суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. Засідання призначено на 20 вересня 2023 року.

Судове засідання, призначене на 20 вересня 2023 року було відкладено на 18 жовтня 2023 року.

У судове засідання, що відбулося 18 жовтня 2023 року учасники справи не з`явилися. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Від відповідачки надійшли заяви про:

- заява про застосування позовної давності і відмову у позові, у якій просить застосувати позовну давність у справі;

- заява про залишення позову без розгляду;

- заява про зупинення провадження;

- заява про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В судовому засіданні судом були розглянуті наступні заяви відповідачки.

Суд розглянувши заяву відповідачки про відкладення розгляду справи ухвалою занесеною до протоколу судового засідання відмовив у її задоволенні.

Суд відмовив у задоволенні зав про залишення позову без розгляду від 25.04.2023 року та 18.10.2023 року ухвалами , що занесені до протоколу судового засідання.

Суд розглянувши заяву про зупинення провадження, відмовив у її задоволені ухвалою, що занесена до протоколу судового засідання.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/3483/13-ц від 05.10.2017 року, зокрема, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №500-013/ФКВІП-08 від 27.07.2008 року в розмірі 234 774,39 (а.с.8).

21 липня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «КОНСАЛТС СОЛЮШЕНС» було укладено договір №2292/К про відступлення права вимоги, в тому за кредитним договором №500-013/ФКВІП-08 від 27.07.2008 року (а.с.18).

Згідно п.4.1., за договором відступлення №2292/К, ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» повинна сплатити 15 125 138,61 гривня (а.с.20).

Згідно копії платіжного доручення №166 від 16 липня 2020 року, ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» сплатило на користь АТ «ДЕЛЬТА БАНК» грошову суду у розмірі 15 186 587,48 гривень (а.с.23).

З матеріалів позовної заяви вбачається, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/3483/13-ц від 05.10.2017 року на момент позовної заяви не виконується, а тому, у ОСОБА_1 перед ТОВ «КОНСАЛТС СОЛЮШЕНС» як новим кредитором виникла заборгованість у розмірі 73 178,15 гривень, зокрема:

-50 048,45 гривень інфляційні витрати;

-21 129,7 гривень 3% річних (а.с.16).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Зазначений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

У постанові КЦС ВС від 28.06.2023 у справі № 760/15867/16-ц суд зазначив, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зазначено, що положення статті 625 ЦК України поширюється на невиконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення. А тому доводи касаційної скарги про те, що стаття 625 ЦК України поширюється лише на договірні правовідносини є помилковим.

Тому, на думку суду, рішення Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/3483/13-ц від 05.10.2017 року, є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.

Щодо позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19), до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

У постанові КЦС ВС від 28.06.2023 у справі № 760/15867/16-ц суд зазначив, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З урахуванням поданої ОСОБА_2 заяви про застосування позовної давності, право ОСОБА_1 нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати обмежується відповідним періодом, а саме з 16 вересня 2013 року, тобто за 3 роки до звернення до суду із вказаним позовом, з яким позивач звернувся у вересні 2016 року.

Враховуючи те, що особа звернулася до Приморського районного суду м. Одеси 20 жовтня 2021 року, а позовна заява надійшла до суду 26 жовтня 2020 року, позивач дотримався строку позовної давності, а період стягнення інфляційних витрат та 3% річних (20.10.2018-20.10.2021) входить до у межі трирічного періоду, протягом якого вони можуть бути стягнені.

Таким чином, у зв`язку із невиконанням судового рішення позивач має право на стягнення передбачених статтею 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат за період із 20 жовтня 2018 року по 20 жовтня 2021 року.

Щодо посилання ОСОБА_1 на нікчемність протоколу електронного аукціону №UA-EA-220-06-12-000019-b від 24.06.2020 року, договору №2292/К від 21.07.2020 року, додатку №1 до договору №2292/К від 21.07.2020 року суд зазначає наступне.

Згідно постанови КЦС ВС від 19.10.2023 у справі № 344/1640/21, у ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, у термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс 19) зазначено, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

В якості обгрунтування нікчемності зазначених вище договорів, ОСОБА_1 посилається на те, що між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» було укладено саме договір факторингу, а тому, зазначені вище документи нікчемні.

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 ВП ВС визначено наступні ознаки правочинів про відступлення права вимоги та договору факторингу:

Ознаки договору відступлення права вимоги:

1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні;

2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо);

3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним;

4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання;

5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання

Договір факторингу має такі ознаки:

1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату;

2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим;

3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги;

4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови;

5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Вирішуючи у цій справі виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, ВП ВС дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) 6 попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Будь яких доказів, які б підтверджували наявність підстав вважати, що укладені договори містять ознаки договору факторингу відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Саме тому, право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат, що випливає зі змісту статті 625 ЦК України виступає правом кредитора, навіть у випадку відступлення права вимоги, оскільки, відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а тому, для стягнення заборгованості в порядку статті 625 ЦК України, ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» не обов`язково повинен мати ліцензію на надання банківських послуг. Будь яких інших доказів, які б підтверджували факт зворотного ОСОБА_1 не подала.

Щодо розрахунку заборгованості суд зазначає наступне.

Розрахунок 3% річних:

Період прострочення: 20.10.2018 - 20.10.2021.

Сума заборгованості - 234774.39 грн.

Кількість днів прострочення = 1095.

Сума санкції - 234774.39*3/100/365*1095 = 21 129,695= 21 129,7 гривень.

Тому, 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання в період з 20.10.2018 по 20.10.2021 становить 21 129,7 гривень.

Розрахунок інфляційних витрат:

Сукупний індекс інфляції в період з 20.10.2018 по 20.10.2021: лист. 2018 = 101.4, груд. 2018 = 100.8, січ. 2019 = 101.0, лют. 2019 = 100.5, бер. 2019 = 100.9, квіт. 2019 = 101.0, трав. 2019 = 100.7, черв. 2019 = 99.5, лип. 2019 = 99.4, серп. 2019 = 99.7, вер. 2019 = 100.7, жовт. 2019 = 100.7, лист. 2019 = 100.1, груд. 2019 = 99.8, січ. 2020 = 100.2, лют. 2020 = 99.7, бер. 2020 = 100.8, квіт. 2020 = 100.8, трав. 2020 = 100.3, черв. 2020 = 100.2, лип. 2020 = 99.4, серп. 2020 = 99.8, вер. 2020 = 100.5, жовт. 2020 = 101.0, лист. 2020 = 101.3, груд. 2020 = 100.9, січ. 2021 = 101.3, лют. 2021 = 101.0, бер. 2021 = 101.7, квіт. 2021 = 100.7, трав. 2021 = 101.3, черв. 2021 = 100.2, лип. 2021 = 100.1, серп. 2021 = 99.8, вер. 2021 = 101.2, жовт. 2021 = 100.9.

Сукупний індекс інфляції в період з 20.10.2018 по 20.10.2021: (101.4:100) * (100.8:100) * (101.0:100) * (100.5:100) * (100.9:100) * (101.0:100) * (100.7:100) * (99.5:100) * (99.4:100) * (99.7:100) * (100.7:100) * (100.7:100) * (100.1:100) * (99.8:100) * (100.2:100) * (99.7:100) * (100.8:100) * (100.8:100) * (100.3:100) * (100.2:100) * (99.4:100) * (99.8:100) * (100.5:100) * (101.0:100) * (101.3:100) * (100.9:100) * (101.3:100) * (101.0:100) * (101.7:100) * (100.7:100) * (101.3:100) * (100.2:100) * (100.1:100) * (99.8:100) * (101.2:100) * (100.9:100) = 1.21145809.

Інфляційне нарахування в період з 20.10.2018 по 20.10.2021: 234774.39 * 1.21145809 -234774.39 = 49644.94 грн.

Тому, інфляційні витрати за несвоєчасне виконання зобов`язання в період з 20.10.2018 по 20.10.2021 становлять 49644.94 гривень

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної заяви, та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОСНАЛТ СОЛЮШЕНС» заборгованості, що складається з 3% річних та інфляційних витрат у розмірі 70 774,62 гривні.

Щодо судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору, розмір якого становить 2 270,00 гривень.

Згідно платіжного доручення від 20.10.2021 року №678, ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» сплатив 2 270,00 гривень в якості судового збору (а.с.7).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

70774,62/73178,15*2270=2195,44 грн.

Щодо клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішення у цивільній справі № 521/3483/13-ц.

Воно надійшло після дати судового засідання, проте до складання тексту рішення.

Суд вважає вказане клопотання необґрунтованим, оскільки факт відкриття виконавчого провадження свідчить, що рішення набрало законної сили. Оскарження рішення, щ о набрало законної сили не має наслідком поворот набрання законної сили, а отже підстав для зупинення провадження не має.

На підставі зазначеного, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 526, 527, 549-552, 625, 629ЦК України, ст.ст. 141, 263 265, 279, 282-283 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з відповідача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 на користь позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС», м. Одеса, вул. Пушкінська, 36, офіс 308, ЄДРПОУ - 42251700 заборгованість у розмірі 70 774 (сімдесят тисяч сімсот сімдесят чотири) гривні 62 (шістдесят дві) копійки, що складається із інфляційних витрат у розмірі 49 644,94 гривень та 3% річних у розмірі 21 129,7 гривень.

Стягнути з відповідача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС», м. Одеса, вул. Пушкінська, 36, офіс 308, суму сплаченого судового збору у розмірі 2195,44 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення складено та підписано 21 листопада 2023 року.

Суддя Косіцина В.В.