Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2023 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рожко Ю.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом

позивач ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

представник позивача адвокат Кісіль Роман-Володимир В`ячеславович

( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 )

до

відповідач Львівська обласна прокуратура

(79005, м. Львів, пр. Шевченка, 17-19; ),

відповідач Державна казначейська служба України

(01601, м. Київ, вул. Бастіонна,6; )

про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

встановив:

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кісіль Роман-Володимир В`ячеславович, звернувся до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, у розмірі 1000000 грн. (один мільйон гривень). Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги, у розмірі 34858 (тридцять чотири тисячі вісімсот п`ятдесят вісім) грн під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, внесеного у ЄРДР за №0000435 від 18.02.2017 року. Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати за проведення судово-психологічної експертизи. Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн (сім тисяч гривень).

Разом із наведеною заявою, позивачем подано клопотання про призначення у справі судової психологічної експертизи.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 вказує, що 02.06.2017 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, відомості про яке внесено у ЄРДР за № 0000435 від 18.02.2017 року. 31.07.2017 року було затверджено обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні та матеріали такого було скеровано до Личаківського районного суду м. Львова. Згідно пред`явленої підозри та висунутого обвинувачення, позивач обвинувачувався у тому, що 17.02.2017 року під час виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова № 1309/9120/12 від 20.02.2013 року щодо його участі у вихованні і спілкуванні з донькою, наніс правою рукою удар державному виконавцю ОСОБА_4 . Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 02.03.2020 року у справі №436/4212/17 позивача було визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені та виправдано через недоведеність його вини. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 29.03.2021 року, вирок Личаківського районного суду м. Львова від 02.03.2020 року залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Постановою Верховного Суду від 20.10.2021 року було відмовлено у задоволенні касаційної скарги представника потерпілого ОСОБА_4 та залишено вирок Личаківського районного суду м. Львова і ухвалу Львівського апеляційного суду у справ № 436/4212/17, без змін.

ОСОБА_1 стверджує, що у результаті незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, він перебував під слідством та судом починаючи з 02.06.2017 року, тобто з моменту повідомлення про підозру, по 29.03.2021 рік дата винесення ухвали Львівським апеляційним судом у справі № 436/4212/17, а відтак і набрання законної сили вироку Личаківського районного суду м. Львова у цій справі, тобто 45 місяців та 27 днів. За час кримінального переслідування та перебування під слідство, останній зазнав негативних та таких, що принижують його гідність, як законослухняного громадянина, обставин та впливів, а також був змушений вживати заходів для захисту своїх прав та законних інтересів. Позивач зауважує, що незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури були порушені його конституційні права, що завдало йому фізичних та моральних страждань та призвело до погіршення психологічного стану, що виразилось в істотній моральній шкоді у вигляді психологічних страждань, перебування у стані безперервного нервового стресу, внаслідок перебування у стані невизначеності, що підсилювалося його розумінням невинуватості та цинічності обвинувачення. Від триваючих психологічних хвилювань і переживань, позивач не здатний був займатися будь-якими звичними для життя справами, нормально спілкуватися з рідними, друзями, колегами та іншими людьми, під час спілкування з якими, він почував себе непевно, так як у нього з`явилось відчуття неповноцінності по відношенню до інших людей. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24.12.2021 року, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

26.01.2022 року від представника Львівської обласної прокуратури Н. Цинайко, надійшов відзив на позовну заяву. За твердженням відповідача відповідача, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань, причино-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою ОСОБА_1 шкодою. Таким чином, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними та просить відмовити у задоволенні таких.

28.01.2022 року від представника Казначейства надійшов відзив на позовну заяву. У наведеному відзиві представник відповідача вказує, що Казначейство, яке у даній справі є відповідачем, може бути залучено до розгляду даної категорії справ виключно, як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, зважаючи на те, що на Казначейство лише покладено функції з виконання судових рішень у справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, відповідач вважає такий необґрунтовано завищеним. Стверджує, що позивач повинен обґрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи у зв`язку із якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи у якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він, при цьому, виходить, а також зазначити інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вказані вимоги, на переконання сторони відповідача, позивачем не виконані. Відтак, Державна казначейська служба України у задоволенні позову просить відмовити.

10.02.2022 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. У відповіді ОСОБА_1 наголошує на тому, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним є обов`язком держави, відтак позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12.03.2023 року клопотання позивача задоволено та витребувано з Личаківського районного суду м. Львова матеріали кримінальної справи №436/4212/17 відносно ОСОБА_1 (інформацію про яку внесено до ЄРДР за № 0000435 від 18.02.2017 року).

01.06.2022 року до суду надійшли матеріали кримінальної справи №436/4212/17 відносно ОСОБА_1 (інформацію про яку внесено до ЄРДР за № 0000435 від 18.02.2017 року).

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27.06.2022 року клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення у справі судово-психологічної експертизи ? задоволено. Призначено у цивільній справі № 461/10369/21 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кісіль Роман-Володимир В`ячеславович, до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури судово-психологічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:

1)Чи були заподіяні моральні страждання (моральна шкода) ОСОБА_1 внаслідок дій органів прокуратури в рамках кримінального провадження передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, відомості про яке внесено у ЄРДР за № 0000435 від 18.02.2017 року? Якщо так, то які саме моральні страждання (моральна шкода) і в чому вони полягали?

2)Якщо внаслідок дій органів прокуратури в рамках кримінального провадження передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, відомості про яке внесено у ЄРДР за № 0000435 від 18.02.2017 року ОСОБА_1 дійсно були заподіяні моральні страждання (моральна шкода), то як можна визначити їх грошовий еквівалент і який його розмір?

Проведення судово-психологічної експертизи доручено фахівцю у відповідній галузі знань, а саме психологу ОСОБА_5 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса для листування: АДРЕСА_4 ). Матеріали справи надано в розпорядження експерта.

17.01.2023 року до суду надійшов висновок експерта психолога від 09.01.2023 року на 43-х аркушах, у зв`язку з чим, ухвалою суду від 17.01.2023 року поновлено провадження у справі.

02.02.2023 року позивачем подано клопотання про долучення доказів, а саме витрат понесених ним за проведення судово-психологічної експертизи.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.02.2023 року закрито підготовче провадження у справі.

31.03.2023 року від позивача надійшли письмові обґрунтування щодо продовження дії психотравмувальної ситуації. Зокрема, ОСОБА_1 просить взяти до уваги доводи системного та триваючого недотримання рекомендацій Європейського суду з прав людини щодо виконання своїх обов`язків, які демонструє держава Україна щодо невжиття належних заходів для виконання судових рішень стосовно дітей і батьківства, що, на його думку, було продемонстроване під час ініціації кримінального переслідування щодо стягувача у справі № 463/4212/17-к у межах виконання рішення № 1309/9120/12 та не припиняється, а надалі продовжує свою психотравмувальну дію навіть після ухвалення Рішення ЄСПЛ № 12962/19 (Vykhovanok v Ukraine) від 07.10.2021 року, яке наголошує на додатковому стрес-факторі «відчуження батька та потребі цільової підтримки доньки», ? про що свідчить висновок Органу опіки та піклування від 10.02.2023 року, що можливо ефектно та безповоротно поглиблює обсяг і глибину моральних страждань (моральної шкоди), як позивача, так і його доньки, що має незворотні наслідки.

04.04.2023 року позивачем подано до суду заяву про винесення окремої ухвали. ОСОБА_1 заяву обґрунтовує тим, що у справі № 463/4212/17-к йому пред`явлена підозра та висунуто обвинувачення щодо обставин виконання державними виконавцями та Органом опіки і піклування рішення Залізничного районного суду (м. Львів) №1309/9120/12 про забезпечення сімейних прав на зустрічі з донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Психотравмувальна ситуація (моральна шкода) для позивача не вичерпала себе з ухваленням виправдувального вироку від 29.02.2021 року, а надалі системно продовжується. На зазначену системну психотравмувальну дію, на думку позивача, вказує висновок Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклування від 10.02.2023 року. За твердженням позивача, орган опіки перекручує зміст виправдувального вироку у справі №463/4212/17-к і спотворює суть рішення ЄСПЛ № 12962/19 від 07 жовтня 2021 року та найкращі інтереси дитини. Зазначає, що у справі №461/10369/21 позивач звертається за юридичним захистом своїх порушених прав способом адекватного відшкодування моральної шкоди, яка (з 17.02.2017 року) навіть після ухвалення виправдувального вироку у справі № 463/4212/17-к не припиняється, а далі усугубляється Органом опіки і піклування. Про наведене, на думку позивача, свідчить висновок Органу опіки та піклування від 10 лютого 2023 року. За твердженням позивача, справедливий та своєчасний захист його порушених прав і інтересів найперше створює необхідність припинення ризиків подальшого створення психотравмувальної дії моральної шкоди, як такої, способом усунення недоліків в діяльності державних органів, які нажаль продовжуються.

06.04.2023 року від представника Державної казначейської служби України надійшли додаткові пояснення. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог та вказує, що з урахуванням практики ЄСПЛ, Казначейство вважає, що ухвалення Личаківським районним судом м. Львова від 02.03.2020 року у справі № 436/4212/17 виправдувального вироку є достатньо справедливою сатисфакцією позивачу для згладжування душевних страждань.

03.05.2023 року позивачем подано до суду доповнену заяву про винесення окремої ухвали.

У судовому засіданні представник позивача та позивач, кожен окремо, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник Львівської обласної прокуратури позов заперечила з мотивів необґрунтованості. Зокрема, вказала, що позивачем належним чином не обґрунтовано наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та спричиненої йому шкоди. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представники Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема у відповідності до ст. 128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями з відміткою про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

В свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З урахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони провадження, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Також, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і справедливого та вірного вирішення її по суті, врахувавши пояснення, заперечення та доповнення учасників справи у процесі її розгляду, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 02.06.2017 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, відомості про яке внесено у ЄРДР за № 0000435 від 18.02.2017 року.

31.07.2017 року було затверджено обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні та матеріали такого було скеровано до Личаківського районного суду м. Львова.

17.08.2017 року до Личаківського районного суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 350 КК України, відомості про яке внесено у ЄРДР за № 0000435 від 18.02.2017 року.

Згідно з наведеним вище обвинувальним актом, ОСОБА_1 , обвинувачується в тому, що 17 лютого 2017 року близько 18 год. 00 хв., перебуваючи на площадці другого поверху біля своєї квартири АДРЕСА_5 , під час здійснення виконавчих дій групою державних виконавців, у тому числі заступником начальника Личаківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Бурком Арсеном Мохаммедом, який зачитував акт державного виконавця за виконавчим листом № 1309/9120/12, виданим 06.04.2016 року Залізничним районним судом м. Львова з приводу зобов`язання ОСОБА_7 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , усвідомлюючи, що останній згідно Закону України «Про державну виконавчу службу» є службовою особою, діючи умисно, наніс йому один удар кулаком правої руки в ліву частину голови, а саме чоло, внаслідок чого ОСОБА_4 отримав синець на чолі зліва, що відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_1 , обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 350 КК України, тобтоумисне заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі, у зв`язку з її службовою діяльністю.

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 02.03.2020 року у справі № 436/4212/17, позивача було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано з підстави недоведеності вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 350 КК України, тобто злочину у якому він обвинувачується.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду від 29.03.2021 року, апеляційну скаргу з доповненнями прокурора у кримінальному провадженні залишено без задоволення, а вирок Личаківського районного суду м. Львова від 02 березня 2020 року відносно ОСОБА_1 без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 20.10.2021 року, ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 березня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу представника потерпілого без задоволення.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 02.06.2017 року, тобто з моменту повідомлення про підозру, по 29.03.2021 рік дата винесення ухвали Львівським апеляційним судом у справі № 436/4212/17, а відтак і набрання законної сили вироку Личаківського районного суду м. Львова у цій справі, тобто протягом 45 місяців та 27 днів, безпідставно притягався до кримінальної відповідальності, підозрювався та обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 350 КК України.

Що стосується доводів відповідача ? Державної казначейської служби України про те, що Казначейство, яке у даній справі є відповідачем, може бути залучено до розгляду даної категорії справ виключно, як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, зважаючи на те, що на Казначейство лише покладено функції з виконання судових рішень у справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, суд приходить до висновку, що такі слід відхилити виходячи з наступного.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16).

В свою чергу, саме позивач наділений повноваженнями визначати суб`єкта до якого звертається з відповідною вимогою. Як встановлено в ході розгляду справи саме наведеними вище критеріями керувався позивач звертаючись до суду. В свою чергу зазначені твердженння відповідача жодним чином не спростовують доводів позивача щодо суті і підстав заявлених вимог та не можуть слугувати законною підставою для відмови у задоволенні позову, тим більше у ситуації коли фактичне виконання рішення суду, у разі задоволення позову, буде здійснюватися наведеним відповідачем.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями частин 1, 2, 7 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Зокрема, вищезазначений порядок відшкодування шкоди встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно пункту четвертого та п`ятого статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодуванню громадянинові підлягають, зокрема: суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; та моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ч.5 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Згідно мотивами, викладеними у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Крім того, у абзаці 2 п.14 згаданої постанови судам роз`яснено те, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

З урахуванням викладеного розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що у 2023 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня складає 6700 грн.

Як наведено вище, судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 02.06.2017 року і до 29.03.2021 року, безпідставно притягався до кримінальної відповідальності, зокрема підозрювався та обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 350 КК України.

Відповідно до ст.23 ч.3 абз.2 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає до стягнення, суд враховує тривалість та тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, їхній час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, порушення звичного режиму життя, тривалість моральних страждань.

Фактично у зв`язку з перебуванням під слідством і судом, позивач був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зазнав тривалих негативних емоційних хвилювань пов`язаних із участю у процесуальних діях та судових засіданнях, фактично був змушений докладати зусиль для доведення своєї невинуватості, зазнавав душевних страждань внаслідок погіршення своєї репутації через притягнення до відповідальності, а тому, виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості, надавши оцінку характеру та обсягу страждань, яких зазнав ОСОБА_1 у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, суд дійшов висновку про те, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить у розмірі 307530 грн, виходячи з наступного розрахунку: 6700 грн. (мінімальна заробітна плата у місячному розмірі) х 45 повних місяці та 27 днів, перебування під слідством і судом.

Разом з тим, варто відзначити, що наведений вище розмір, який є визначений законом є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Так, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд, керується засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 210/1282/20, від 03 травня 2022 року в справі № 159/6473/20-ц.

У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи містять висновок експерта психолога від 09.01.2023 року, відповідно до якого грошовий еквівалент моральних страждань (моральної шкоди), заподіяних ОСОБА_1 внаслідок дій органів прокуратури в рамках кримінального провадження, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, відомості про яке внесено у ЄРДР за № 0000435 від 18.02.2017 року, можна визначити у розмірі від 1000000 гривень до 2000000 гривень.

Окрім того, у наведеному вище висновку, експерт зазначив, що психотравмувальна дія ще себе не вичерпала і продовжує свою дію. Відповідно, перелік стрес-факторів, виявлений обсяг та глибина моральних страждань (моральної шкоди), а також грошовий еквівалент цих моральних страждань (моральної шкоди), не є остаточним і встановлені на дату проведення дослідження.

Таким чином, з урахування наведеного вище, суд приходить до висновку, що у даному конкретному випадку, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходячи із встановлених фактичних обставин даної справи, надавши оцінку характеру та обсягу страждань, яких зазнав ОСОБА_1 , розмір відшкодування моральної шкоди слід визначити у сумі 1000000 (один мільйон) гривень.

Що стосується вимоги позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди, яка полягає у коштах, сплачених останнім у зв`язку з наданням юридичної допомоги, у розмірі 34858 грн. під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000435 від 18.02.2017 року, суд приходить до висновку, що у задоволенні даної вимоги слід відмовити, виходячи з нижченаведеного.

Судові витрати це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Судові витрати не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. Судові витрати були понесені позивачем в якості оплати послуг на правову допомогу. Питання про відшкодування судових витрат не може вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі.

Витрати, які несе особа оплачуючи послуги з надання правової допомоги, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Процесуальним законодавством такий вид судових витрат віднесено до тих, що відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, такі витрати не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства, вони не можуть стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.

В свою чергу, збитки або матеріальні витрати, наведені позивачем пов`язані саме із кримінальним провадженням. Кримінальне процесуальне законодавство містить положення, які визначають порядок розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні, а також містять положення щодо вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні. Натомість позивач не наводить жодних аргументів щодо вирішення питання з яким він звернувся до суду у спосіб визначений саме кримінальним процесуальним законом, адже усі доводи позивача стосуються саме кримінального провадження, а решта питань є похідними від нього.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Таким чином, судовий збір за розгляд справи необхідно віднести за рахунок держави.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

Згідно ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний

представник.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктом 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом ч.1 ст.26, вказаного Закону, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ч.1 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Наведене також відповідає правовому висновку зробленому Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Наведене також відповідає правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц.

Відповідно до роз`яснення в п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у Постанові від 12.06.2018 року по справі №462/9002/14-ц (провадження №61-9880св18), прийшов до наступних висновків: «свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес).

Також, діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Судом встановлено, що між адвокатом Кісіль Р.-В.В. та Вихованок Р.С. укладено Договір про надання правової допомоги від 15.12.2021 року.

Згідно Акту виконаних робіт (надання послуг) за виконавцем у зв`язку із наданням послуг затрачено 3,5 годин. При цьому правова допомога включає у себе консультацію клієнта, підготовку та подання позовної заяви. Вартість адвокатської послуги наданої замовнику, згідно цього Акту та договору про надання правової допомоги від 15.12.2021 року, розраховується 2000 грн. годину роботи адвоката стосовно надання консультації клієнту, а також 5000 грн. за 2,5 год., яка полягає у підготовці позовної заяви.

Таким чином, витрати позивача на професійну правничу допомогу по справі №461/10369/21, з врахуванням відповідного розрахунку наданого суду, склали 7000 грн. Згідно наведеного вище акту виконаних робіт сторони зауважень, доповнень та претензій до якості, обсягу, строків та порядку надання адвокатської допомоги не мають.

Суд вважає, що визначена адвокатом сума є обґрунтованою, такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг, у зв`язку з чим вказана сума підлягає відшкодуванню в повному розмірі.

Окрім того, позивачем було понесено витрати за проведення судової психологічної експертизи у розмірі 33840 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжної інструкції №Р24АР24А690440808D9670 від 01.06.2023 року, сума даних понесених витрат також підлягає відшкодуванню на користь позивача.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, ?

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 1000000 (один мільйон) гривень.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати за проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 33840 (тридцять три тисячі вісімсот сорок) гривень 00 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

представник позивача адвокат Кісіль Роман-Володимир В`ячеславович

(79007, м. Львів, вул. Огієнка, 13/14 б; РНОКПП: НОМЕР_2 )

відповідач Львівська обласна прокуратура

(79005, м. Львів, пр. Шевченка, 17-19; ),

відповідач Державна казначейська служба України

(01601, м. Київ, вул. Бастіонна,6; )

Повний текст рішення складено 15 травня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький