Справа № 404/7180/22
Номер провадження 2/404/1701/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді Мохонько В.В.,

за участі секретаря - Добровольської Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року позивач звернувся в суд з позовом про визнання права власності на частку в порядку поділу майна подружжя.

Позов обґрунтовує тим, що з 28.08.2010 року перебував з відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, в якому мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Даний шлюб було розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда 20.09.2022 року.

За час спільного проживання відповідач за договором купівлі продажу від 25.07.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №1820 придбала частину земельної ділянки загальною площею 686,04 кв.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та за договором купівлі продажу від 25.07.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №1818 придбала частину житлового будинку за вищевказаною адресою.

Зазначає, що після розірвання шлюбу, між ним та відповідачем виникають постійні сварки, мирним шляхом вирішити питання щодо визначення часток у спільному сімейному майні подружжя не можливо. Вищезазначені обставини змусили його звернутися до суду з даним позовом.

Посилаючись на норми ст. ст. 57, 60, 61, 69,70 СК України, вважає, що має право визнати за собою право власності на частку вищевказаного майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що становить частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та частину земельної ділянки розташованих по АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.01.2023 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

14.02.2023 року відповідачем ОСОБА_2 через канцелярію суду подано відзив в якому остання вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам законодавства, а тому просить відмовити позивачу в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Повідомила, що вона не отримувала ні усних ні письмових звернень щодо врегулювання питання поділу від позивача та його представника. Вказує, що їй було запропоновано позивачем в обмін на ту частку майна, яку він вважає своєю відмовитись від аліментів на спільних неповнолітніх дітей. Оскільки вона, як свідома мати і в першу чергу захищаючи права своїх дітей, проаналізувала ситуацію і пропозицію позивача зрозуміла, що вартість отриманих до повноліття дітей коштів у порядку аліментів перевищує вартість майна, а тому пропозиція є неприйнятною. Вважає, що бажання колишнього чоловіка віддати дітям частину майна, викликане бажанням приховати частину заробітку, який він отримує перебуваючи на служби в Збройних силах України. Заперечує, щодо покладення на неї обов`язку по сплаті судового збору і вважає ціну позову безпідставною, оскільки спроб врегулювання в досудовому порядку від позивача не надходило, і ніяких перешкод вона не чинила, у тому числі не змінювала замків та не перешкоджала у праві користування майном. Щодо питання розбіжностей у кадастровому номері земельної ділянки, який був зазначений в договорі купівлі продажу та чинним кадастровим номером, який зазначений у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач повідомила, що відповідні розбіжності виникли 24.11.2016 року на основі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

16.03.2023 року представником позивача адвокатом Міхальовою В.В., враховуючи відзив на позовну заяву відповідача щодо розбіжностей у кадастрових номерах земельної ділянки, яка є предметом поділу, подано заяву про уточнення позовних вимог.

20.03.2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву (уточнений) в якому учасником справи повідомлено, що оскільки будинок та земельна ділянка придбані нею спільно з позивачем під час перебування у шлюбі то дане майно є спільним майном подружжя, а тому остання вважає правомірним виділення на її користь більшої частки майна, оскільки з нею залишися проживати діти. Зазначила, що працює на державній службі, починаючи з 22.10.2009 року, має постійний дохід і весь час самостійно забезпечувала дітей та сім`ю. Колишній чоловік як за час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу не допомагав матеріально, у зв`язку з чим, вона після розірвання шлюбу вимушена була подавати позов про стягнення аліментів на дітей. Просить врахувати, що на даний час з нею проживають неповнолітні діти, а тому вона звільнена від його сплати на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, та просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/4 частину житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :46:391:0222 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Після оголошеної перерви представник позивача не з`явилась, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у їх відсутності за наявними матеріалами.

В судовому засіданні відповідач, її представник просила відмовити в задоволенні позовних вимог та збільшити її частку у спільному майні, оскільки з нею залишаються проживати неповнолітні діти. Після оголошеної перерви відповідач також через канцелярію суду подала заяву щодо розгляду справи у її відсутності.

Заслухавши виступи учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, із наступних підстав.

У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України унормовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони з 28.08.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20.09.2022 року.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 25.07.2012 року посвідчених приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Драною І.В., ОСОБА_2 купила (одну дріб другу) частину житлового будинку з відповідною частиною господарсько побутових будівель та (одну дріб другу) частину земельної ділянки загальною площею 686,04 кв.м., кадастровий номер :46:391:0002, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Пунктами 1.5, 1.4.6 Договорів передбачено, що ОСОБА_2 повідомила, що набуває вказану нерухомість за згодою свого чоловіка ОСОБА_1 , що підтверджується її заявами поданими приватному нотаріусу Кіровоградського міського нотаріального округу Драній І.В., 25.07.2012 року та заявами чоловіка посвідченими приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Драною І.В. 25.07.2012 року за реєстром №1814. Крім того, підтвердила, що у зареєстрованому шлюбі та у фактичних відносинах з іншими особами, які витікають з спільного проживання та ведення спільного господарства не перебуває.

24.11.2016 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 10.10.2016 року виданої ФОП ОСОБА_5 , із земельної ділянки :46:391:0002 площею 0.0686 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , виокремлено ділянку земельну ділянку площа 0,0344 га із присвоєнням кадастрового номеру :46:391:0222.

27.02.2017 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Хомутенко О.В., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:34095889 від 01.03.2017 16:25:05, внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності запис про право власності 19263982 щодо об`єкту нерухомого майна: земельна ділянка, кадастровий номер :46:391:0222, площа 0,0344 га, адреса: АДРЕСА_1 ; підстава виникнення права власності: витяг з Держземкадастру, серія та номер: НВ-016, виданий 24.11.2016, видавник: Управління Держгеокадастру у Кіровоградському районі, Кіровоградської області; власник ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , розмір частки 1.

09.06.2021 року державним реєстратором Гончар Ганною Павлівною, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58788475 від 16.06.2021 15:30:21 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про право власності 42539659 від 09.06.2021 на часток житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_2 ; підстава реєстрації: договір купівлі продажу, серія та номер ВРТ-741988, виданий 25.07.2020, видавник Драна І.В., приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу; Витяг з Державного реєстру правочинів, серія та номер:11616342, виданий ОСОБА_6 ; витяг про державну реєстрацію прав, серія та номер: 35124118 виданий 10.08.2012, видавник «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації»; витяг будівельної діяльності ЄДЕ системи у сфері будівництва, серія та номер: КД22, виданий 13.05.2021, видавник: Управління державного архітектурно будівельного контролю міської ради міста Кропивницького. Відомості про реєстрацію до 01.01.2013 р.: реєстр прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 23640153, 10.08.2012 00:00:00, реєстратор Обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації».

Відповідно до п. 2 ст. 3 СК України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 1 ст. 21 СК України, шлюб - сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У відповідності до ч. 1ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція ст. 60 СК України свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу і критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова ВСУ від 25.11.2015 року № 6-2333цс15).

Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує проти її застосування щодо певного спірного майна.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04. 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує частині ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тобто за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

При розірванні шлюбу право спільної сумісної власності на житло, набуте під час шлюбу, не припиняється. Розпорядження цим майном здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ст. 369 ЦК України.

Таким чином, суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

З наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів судом встановлено, що в період шлюбу з позивачем, відповідачем ОСОБА_2 укладено договори купівлі-продажу від 25.07.2012 року про придбання у власність частину житлового будинку з відповідною частиною господарсько побутових будівель та (одну дріб другу) частину земельної ділянки загальною площею 686,04 кв.м., кадастровий номер :46:391:0002, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 (з 24.11.2016 року відповідна частка виокремлена в окрему земельну ділянку площею 0,0344 га із присвоєнням кадастрового номеру :46:391:0222).

Як вбачається із матеріалів справи під час розгляду справи в суді стороною відповідача не заявлено обставин, що спростовують презумпцію спільності майна подружжя.

Враховуючи викладене, суд вважає, що частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та присадибна земельна ділянка, розташовані за адресою АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки набуті ОСОБА_2 у власність в період шлюбу з ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За принципом рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, судом визнається, що вказане майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності - належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нарівні, і у разі поділу такого майна частки кожного з подружжя у ньому є рівними, тобто по частці кожному.

Доводи ОСОБА_2 про необхідність відступу при поділі спільного майна від засад рівності часток у праві власності, оскільки з нею залишилися проживати неповнолітні діти суд залишає без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст. 60 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд враховує, що законом чітко окреслено випадки, за яких можливо відступити від рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, перелік яких є вичерпним та регулюється положеннями ст.ст.70, 71 СК України.

У Постанові від 19.09.2019 року у справі № 235/4699/18 Верховний суд сформував правовий висновок, що рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77,79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи відповідача, що після розірвання шлюбу з позивачем з нею залишися проживати діти, які є неповн олітніми та ніде не працюють, не є підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя, оскільки не входять до переліку вичерпних підстав передбачених ст. ст. 70, 71 СК України.

Відповідач не доводила в суді з наданням належних та допустимих доказів, що розмір аліментів, яка вона одержує від ОСОБА_1 на утримання дітей, недостатній для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та/або лікування, що унеможливлює застосування ч.3 ст.70 СК України.

Враховуючи, що спірний житловий будинок та земельна ділянка є сумісно нажитим майном подружжя, частки чоловіка та дружини в якому є рівними, суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу із залишенням майна житлового будинку та земельної ділянки у їх спільній частковій власності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача 3 473,40 грн. судового збору на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/4 частину житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :46:391:0222 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 473,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції від 3 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Кіровський районний суд м. Кіровограда).

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Повний текст судового рішення складено 15.05.2023 року.

Суддя

Кіровського районного суду

м. Кіровограда В.В. Мохонько