СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10661/23

пр. № 2/759/3580/23

30 жовтня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Єросової І.Ю.,

при секретарі судових засідань Шило М.І.,

за участі представника позивача Ліндаєва О.С. ,

представника відповідача ОСОБА_5.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 р. адвокат Ліндаєв О.С., який представляє інтереси позивача, звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом, у якому просить визнати договір позики, що був оформлений 12.09.2019 р. розпискою від імені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , недійсним з моменту укладення (оформлення розписки).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.06.2023 р. позовна заява залишена без руху.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.07.2023 р. відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

03.10.2023 р. представником відповідача у судовому засіданні подані письмові пояснення у яких відповідач вважає позовну заяву необґрунтованою. Зазначає, що судом вирішено питання про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики, рішення набрало законної сили. Звертаючись із позовом про визнання вказаного договору недійсним, позивач зловживає своїми процесуальними правами та намагається затягнути стягнення з нього заборгованості та уникнення відповідальності.

У судовому засіданні 03.10.2023 р. представник позивача позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Заперечує проти укладення позивачем договору позики і підписанням ним боргової розписки.

У судовому засіданні 03.10.2023 р. представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

30.10.2023 р. від представника позивача надійшли письмові пояснення у яких він заперечує проти позиції, викладеної у поясненнях відповідача. У них він заперечує проти складання ним розписки від 12.09.2019 р., стверджує, що текст на даному документі та його підпис виконаний не ним, а іншою особою. Посилання відповідача на досудове врегулювання спору та звернення ОСОБА_3 з вимогою повернення грошових коштів не підтверджено жодними доказами, крім того заперечує сам факт знайомства із відповідачем. Щодо рішення суду про стягнення заборгованості за вказаних договором позики, підтверджує факт набрання ним законної сили, не оскарження його в касаційному порядку пояснює безперспективністю і вірогідною відмовою.

Разом із письмовими поясненнями 30.10.2023 р. представником позивача заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи для встановлення обставин, чи дійсно ОСОБА_2 писав та підписував розписку від 12.09.2019 р. А також клопотання про визнання обов`язковою явки позивача та відповідача для дачі ними особистих пояснень.

Суд відмовляє у задоволені клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, оскільки таке клопотання заявлено із порушенням встановленого законом строку для його подання.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.2, 4 ст. 83 ЦПК Українипозивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи те, що суд 03.10.2023 р. розпочав розгляд справи по суті, сторони надали свої пояснення, подання клопотання не у строк, визначений ч. 2 ст. 83 ЦПК, без обґрунтування причин неможливості його подання у встановлений строк, призводить до відмови судом у задоволені клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.09.2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 4230 доларів США із зобов`язанням їх повернути до 12 вересня 2020 року, що підтверджується розпискою, оригінал якої досліджено судом.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 30.03.2022 року (ун.№753/2560/22) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 12.09.2019 р. задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 12.09.2023 р. у розмірі 139390,03 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 02.02.2023 р. апеляційну скаргу представника залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 березня 2022 року - без змін. Згідно відомостей ЄДРСР дане рішення набрало законної сили 02.02.2023 р., що не заперечуються сторонами у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на існування боргових зобов`язань між ним та зовсім іншою особою - ОСОБА_4 від якого отримав у борг 10000,00 доларів США та станом на вересень 2019 року залишився борг у розмірі 4230,00 доларів США. При цьому вказує, що у позикодавця ОСОБА_4 виникли проблеми у зв`язку із поділом спільного майна подружжя та звернення його дружини до суду із відповідними позовами, з метою приховання грошових коштів ОСОБА_4 попросив ОСОБА_2 переукласти договір позики із залишком суми 4230,00 доларів США на іншу особу, на що ОСОБА_2 погодився. На підтвердження даних обставин надає копії смс-повідомлень у мережі «Вайбер» з ОСОБА_4 .

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 вказала, що повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до ст. 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами в месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності й допустимості таких доказів, а також обсягу обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

З урахуванням обставин справи та наданих доказів, суд позбавлений можливості встановити авторів цього листування, окрім того зі змісту листування не простежується, ні між якими сторонами існують боргові зобов`язання, ні розмір заборгованості.

На підтвердження існування між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 боргових зобов`язань за договором позики позивачем не надано жодних доказів.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як на підставу недійсності правочину позивач посилається на ч. 5 ст. 203 ЦК України, вказуючи, що це фіктивний правочин, оскільки фактично передача коштів у борг не відбувалась.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до змісту вказаної статті фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Аналогічні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі N 185/11584/19, 30 вересня 2021 року у справі N 381/2296/18, від 15 грудня 2021 року у справі N 187/795/19, від 03 червня 2022 року у справі N 357/5239/20.

Зі змісту розписки, оглянутої у судовому засіданні вбачається, що сторони досягли згоди з усіх його істотних умов, які визначені законом для договорів позики, оскільки зазначили сторін у ньому (позикодавців та позичальника), суму наданої позики та термін її повернення.

Посилання позивача на фіктивність правочину укладеного із ОСОБА_3 та реальне існування боргових зобов`язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за договором позики не підтверджується належними доказами у справі. Орім того, таке твердження прямо суперечить посиланню позивача про те, що він не писав і не підписував розписку про отримання від ОСОБА_3 грошових коштів.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Враховуючи те, що суду не надано доказів, які б підтверджували ту обставину, що спірний правочин вчинявся його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов`язків, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним. При цьому, суд констатує, що на підтвердження укладення спірного правочину надано ОСОБА_3 письмову розписку, на підставі якої за рішенням суду стягнуто із ОСОБА_2 заборгованість, відтак, у сторін правочину виникали дійсні наміри на його виконання, у тому числі виникнення у позичальника та позикодавця відповідних прав та обов`язків, які були передбачені ним.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що в ході розгляду справи позивачем не доведено наявність обставин, які б давали підстави суду для визнання оспорюваного правочину недійсним, у зв`язку із його фіктивністю, а тому, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 6-13, 18, 19, 77-79, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 274, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про визнання договору позики недійсним, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю. Єросова