Провадження № 2/679/14/2023
Справа № 679/659/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2023 року м.Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Стасюка Р.М.,

секретаря судового засідання Плазій Н.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Нетішин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від імені і за дорученням якого діє відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція», про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні, -

В С Т А Н О В И В:

20.05.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 в якому просила визнати право власності, по 1/2 за кожним, на автомобіль Nissan Qashqai, д.н.з. НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04.12.2009 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_4 . Перебуваючи у шлюбі, 12.02.2014 року за спільні грошові кошти подружжя в сумі 202950,00 гривень ними було придбано автомобіль Nissan Qashqai, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстровано на ім`я відповідача.

Зважаючи на те, що станом на день звернення до суду між подружжям не досягнуто згоди щодо поділу вказаного транспортного засобу позивачка просить в порядку поділу майна подружжя визнати право власності на автомобіль Nissan Qashqai, д.н.з. НОМЕР_1 по 1/2 за кожним.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області Гавриленко О.М. від 24.05.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

17.06.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Романової Н.І. на позовну заяву. У відзиві представник заперечувала щодо заявлених позовних вимог посилаючись на те, що автомобіль Nissan Oashgai придбаний відповідачем ОСОБА_4 за грошові кошти, що належали йому особисто, а відтак вказане майно є його приватною власністю. Так, ще до знайомства із позивачкою, ОСОБА_4 , передав у позику батькові ОСОБА_5 наявні у нього кошти на добудову та благоустрій будинку в с. Бузова, Києво-Святошинського району Київської області. Повернути отримані в борг кошти батько зміг лише в жовтні 2013 року, після продажу будинковолодіння. Повернення коштів здійснив щляхом грошового переказу на ім`я ОСОБА_4 через відділення ПАТ КБ «Приватбанк». 09.10.2013 року вказані грошові кошти було зараховано на рахунок відкритий на ім`я відповідача. В подальшому з даного рахунку кошти було зараховано на рахунок відкритий за Депозитним договором укладеним на один місяць. Оскільки сума була достатньо значною і зберігати кошти в одній валюті було не раціонально по закінченні терміну дії договору - 11.11.2013 року ОСОБА_4 було укладено шість депозитних договорів, в тому числі один на три місяці в гривні - на 214 000 гривень. По закінченні терміну дії договору 12.02.2014 року грошові кошти ОСОБА_4 було знято і використано на купівлю транспортного засобу у ТОВ «ВІК ПАРТНЕР».

19.08.2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, в якій вона просила суду визнати спільною сумісною власністю подружжя:

автомобіль Nissan Qashqai, д.н.з. НОМЕР_1 ;

квартиру АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку площею 0,2500 га кадастровий номер :01:001:0125 за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

земельну ділянку площею 0,1377 га кадастровий номер :01:001:0126 за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на:

1/2 частини автомобіль Nissan Qashqai, д.н.з. НОМЕР_1 ;

1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ;

1/2 земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0125 за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

1/2 земельної ділянки площею 0,1377 га кадастровий номер :01:001:0126 за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області Гавриленко О.М. від 09.09.2021 року заяву про збільшення позовних вимог залишено без руху.

На виконання вимог ухвали суду від 09.09.2021 року позивачкою 24.09.2021 року подано до суду позовну заяву з зазначенням вартості нерухомого майна, яке вона просить визнати спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області Стасюка Р.М. від 07.10.2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 прийнято до свого провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 02.12.2021 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 15.04.2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. До участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено ДП НАЕК «Енергоатом» від імені і за дорученням якого діє «ВП «Хмельницька АЕС».

05.05.2023 року до суду надійшли письмові пояснення щодо позову представника третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ДП НАЕК «Енергоатом» від імені і за дорученням якого діє «ВП «Хмельницька АЕС». У поясненнях представник просила відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог в частині визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування заперечень зазначено, що відповідач ОСОБА_4 , який є працівником ДП НАЕК «Енергоатом» від імені і за дорученням якого діє «ВП «Хмельницька АЕС», скористався правом на отримання безвідсоткової цільової позики для придбання житла в розмірі 460000 гривень. Повернення позики згідно договору було забезпечено іпотекою, предметом якої є квартира АДРЕСА_1 . Зважаючи на те, що позивачка не є працівником підприємства відсутні підстави для зміни умов договору про надання безвідсоткової цільової позики. ОСОБА_1 набула лише права користування вказаним житлом.

Позивачка ОСОБА_1 в ході розгляду справи позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними було набуто спірне майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Заперечення відповідача щодо позову не підтверджується жодними належними доказами. Щодо позовних вимог в частині визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 зазначила, що на момент отримання безвідсоткової цільової позики відповідач був зареєстрований у однокімнатній квартирі, яка належала їй на праві власності. Фактично відповідач скористався правом на отримання позики, як багатодітний батько з метою покращення умов проживання його сім`ї.

Представник позивачки адвокат Януль В.С. позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, заяві про збільшення позовних вимог. Вказав, що заперечення відповідача проти позову не ґрунтуються на будь-яких належних доказах.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своїх заперечень вказала, що автомобіль відповідачем придбано за особисті кошти, безвідсоткова позика для придбання житла була надана відповідачу як працівнику підприємства для поліпшення його житлових умов, позивачка на той час мала власне житло, права на спірні земельні ділянки відповідач набув до шлюбу, однак їх приватизація була завершена вже на час перебування у шлюбі з позивачкою.

Про використання ОСОБА_4 на придбання автомобіля коштів, повернутих йому його батьком ОСОБА_5 позивачці ОСОБА_1 було достеменно відомо . Саме тому, що автомобіль придбавався ОСОБА_4 за особисті кошти, а не за кошти подружжя при реєстрації автомобіля власником було визначено правовий статус ОСОБА_1 - вона з його згоди отримала право користування цим автомобілем. Більше того, за час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі вона завжди відносилась до даного автомобіля як автомобіля, що належить виключно відповідачу.

Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідач, представника третьої особи, показання свідка, дослідивши матеріали справи розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, дійшов висновку про таке.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).

У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно приписів ст. 12, ч.ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя».

Тобто ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зазначено, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Верховний Cуд зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної власності подружжя».

Відповідно до змісту ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами ст.ст. 60-63, 68 СК України будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

За змістом п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року визначено те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно із п. 24 вказаної Постанови, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Таким чином, якщо на час придбання в шлюбі майна використовувались запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю одного з подружжя.

Відповідна правова позиція визначена ухвалою ВССУ від 15 травня 2017 року у справі № 718/585/16-ц, за якою майно придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя все одно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Судом встановлено, що 04.12.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області.

В період шлюбу сторонами придбано автомобіль Nissan Qashqai, д.н.з. НОМЕР_1 ;

квартиру АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку площею 0,2500 га кадастровий номер :01:001:0125 за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

земельну ділянку площею 0,1377 га кадастровий номер :01:001:0126 за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Спірну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 придбав за кошти отримані за договором безвідсоткової цільової позики від 07.12.2017 №45-124-08-17-07562.

Так, з поданих відповідачем доказів не вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 , була придбана на покращення житлових умов лише ОСОБА_4 та його сина ОСОБА_6 .

Зі змісту п. 19 договору купівлі-продажу від 26 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області Франовською Л.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1583, вбачається, що набуття у власність сторін спірної квартири відбулось за згодою дружини ОСОБА_4 ОСОБА_1 , що прямо вказує на те, що дане майно придбано сторонами в інтересах сім`ї, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Ті обставини, що придбання квартири відбулось за рахунок коштів наданих ВП ХАЕС для ОСОБА_4 та вона перебуває в іпотеці - не впливають на визначення її правового режиму як спільного майна подружжя.

Щодо земельних ділянок які є предметом позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції викладеною у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 зазначено, що відповідно до Закону «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною 5 такого змісту: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації».

Вказана норма набула чинності з 8 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя.

Земельна ділянка площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0125 за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,1377 га кадастровий номер :01:001:0126 за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства були отримані відповідачем в порядку приватизації на підставі рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району від 15 квітня 2011 року. Тобто - в період дії закону, яким такого роду земельні ділянки визнавалися спільною власністю подружжя.

Таким чином, земельні ділянки, набуті подружжям в період шлюбу в порядку приватизації (безоплатної передачі одному з подружжя у власність), є спільною сумісною власністю подружжя. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

На спростування презумпції спільності права власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на спірний автомобіль, придбаний у період шлюбу, представник відповідача надала копію виписок АТ КБ Приватбанк з яких вбачається, що 09.10.2013 року було здійснено зарахування на картковий рахунок ОСОБА_4 НОМЕР_2 грошових коштів у сумі 656002,80 грн. відправником яких є ОСОБА_7 .

В подальшому, з даного рахунку кошти було зараховано на рахунок відкритий за Депозитним договором 2563. По закінченні терміну дії договору - 11.11.2013 року ОСОБА_4 було укладено 6 депозитних договорів, в тому числі один на три місяці в гривні - на 214 000 гривень. По закінченні терміну дії договору 12.02.2014 року гроші ОСОБА_4 були зняті і використані на оплату автомобіля, який ним було придбано в ТОВ «ВІК ПАРТНЕР» за 202950 грн.

За твердженнями представника відповідача дані кошти були перераховані дружиною батька відповідача - ОСОБА_7 в рахунок повернення боргу. Зазначені кошти надавались ОСОБА_4 своєму батьку до одруження з ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_9 підтвердила факт надання коштів ОСОБА_4 для свого батька до одруження з ОСОБА_1 .

Крім того, вказала, що в жовтні 2016 року вона була свідком того, як ОСОБА_1 в ході сімейної сварки з ОСОБА_4 , пошкодила автомобіль Nissan Qashqai, належний останньому зі словами: «Дивись, що я зроблю з твоїм автомобілем.»

Отже, ті обставини, що автомобіль Nissan Qashqai, д.н.з. НОМЕР_1 був придбаний ОСОБА_4 особисто за власні кошти, відповідач довів належними та допустимим доказами.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, тоді як ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надані позивачкою докази перерахування їй грошових коштів від її матері, не спростовують факту придбання спірного автомобіля за особисті кошти ОСОБА_10 .

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що спірний автомобіль не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому слід відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 у цій частині позову.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягненню з відповідача на її користь підлягають документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 5170,50 гривень, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 76, 77, 81, 141, 158, 258, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від імені і за дорученням якого діє відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція», про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 :

квартиру АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку площею 0,2500 га кадастровий номер :01:001:0125 за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

земельну ділянку площею 0,1377 га кадастровий номер :01:001:0126 за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на:

1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ;

1/2 земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0125 за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

1/2 земельної ділянки площею 0,1377 га кадастровий номер :01:001:0126 за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

В іншій частині позову відмовити

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 5107 (п`ять тисяч сто сім) гривень 50 копійок зі сплати судового збору.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 01 червня 2021 року скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 21 листопада 2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Третя особа: ДП «НАЕК «Енергоатом» від імені і за дорученням якого діє ВП «Хмельницька АЕС», , вул.. Енергетиків, 20, м.Нетішин, Шепетівський район, Хмельницька область.

Суддя Р.М. Стасюк