КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 761/8959/21 Апеляційне провадження № 22-ц/824/6793/2023Головуючий у суді першої інстанції - Саламон О.Б. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Головачов Я.В., Невідома Т.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до начальника відділу кадрів Київського національного університету ім. Т. Шевченка - Іванченка Олексія Геннадійовича, третя особа: Київський національний університет імені Т. Шевченка про захист прав відповідно до Закону України «Про звернення громадян»,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до начальника відділу кадрів Київського національного університету ім. Т. Шевченка - Іванченка О.Г., третя особа: Київський національний університет ім. Т. Шевченка в якому просив:

- визнати бездіяльність відповідача протиправною щодо ненадання відповіді на заяву від 18.09.2017;

- зобов`язати відповідача надіслати письмову відповідь про результат розгляду заяви від 18.09.2017.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18.09.2017 звернувся із письмовою заявою до ректора Київського національного університету ім. Т. Шевченка Губерського Л.В., однак відповіді не отримав. При цьому, у ході розгляду справи № 761/28148/18 з відзиву ректора від 14.11.2018 він дізнався про те, що ректор доручив відповідачу надати відповідь на заяву. Вказує на те, що ненадання відповіді на заяву було порушено право позивача щодо отримання інформації щодо розгляду заяви, як того вимагають строки, передбачені ст.ст. 15, 18, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян». Із зазначених підстав, позивач вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права (а.с. 1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.01.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до начальника відділу кадрів Київського національного університету ім. Т..Шевченка - Іванченка О.Г., третя особа - Київський національний університет ім. Т. Шевченка, про захист прав відповідно до Закону України «Про звернення громадян» залишено без задоволення (а.с. 82-85).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що а ні в ухвалі про відкриття провадження, а ні в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції не вказав про причини відмови в задоволенні клопотання про витребування доказів, при цьому незаконно зазначивши, що позивачем не надано «повний пакет документів» та відмовив у задоволенні позову за недостатністю доказів.

Також, зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не дав правової оцінки неодноразовим клопотанням позивача про виклик відповідача до суду для надання особистих пояснень і з`ясування обставин по даній справі, в т. ч., клопотанню про виклик відповідача в судове засідання на 18.01.2023, але суд відмовив в його задоволенні, не пояснивши причину. В той час як пояснення відповідача мали б надати суду докази по справі, тому відмова в задоволенні клопотання про його виклик є недоречною, коли суд вважає обсяг доказів недостатнім (а.с. 94-95).

Відзиву від учасників справи не надходило.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Але погодитись із такими висновками у повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 18.09.2017 звернувся до ректора Київського національного університету ім. Т. Шевченка Губерського Л.В. із заявою про направлення на підвищення кваліфікації. У відповідності до заяви, позивач просив направити його на курси задля підвищення кваліфікації та забезпечення в майбутньому проходження наступної атестації. Вказана заява отримана уповноваженою особою 18.09.2017 (а.с. 3).

Позивач посилається на те, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 761/28148/18, в матеріалах якої міститься відзив від представника Київського національного університету ім. Т. Шевченка, згідно з якого вбачається, що ректор «доручав» відповідачу надати відповідь на заяву від 18.09.2017. Однак, як стверджує позивач, в порушення положень Закону України «Про звернення громадян», відповідач начальник відділу кадрів Київського національного університету імені Т.Шевченка відповіді на вказану заяву від 18.09.2017 не надав.

В матеріалах вищезазначеної справи міститься відзив ректора Губерського Л.В. від 05.11.2018, що поданий в процесі розгляду цивільної справи № 761/28148/18 в Шевченківському районному суді м. Києва за позовом ОСОБА_1 до Губерського Л.В. про захист прав відповідно до Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 4).

З наданої копії відзиву вбачається, що Губерський Л.В. , виконуючи обов`язки ректора університету, доручав надавати відповіді по суті поставлених у листах питань відповідним посадовим особам університету, начальнику відділу кадрів та начальнику Інституту високих технологій. При цьому зазначено про те, що відповідач добросовісно вважав, що відповіді надано. Також, вказує на те, що з метою забезпечення дотримання вимог законодавства щодо звернення громадян та для недопущення в подальшому порушень таких вимог, відповідачем було видано розпорядження від 30.10.2018 за № 912-32, згідно з якого, зокрема зобов`язано начальника відділу кадрів Іванченка О.Г. та директора Інституту високих технологій ОСОБА_4 надати відповіді на заяви ОСОБА_1 від 03.04.2017, 23.08.2017, 18.09.2017, 02.10.2017, 27.04.2018, 17.05.2018, 08.06.2018 та проконтролювати виконання вказаного розпорядження (а.с. 4).

Позивач, обґрунтовуючи вимоги позову та підстави звернення до суду посилається, на те, що внаслідок бездіяльності начальника відділу кадрів Іванченка О.Г. було порушено право позивача на отримання відповіді на заяву від 18.09.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини 2 статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).

Апеляційним судом встановлено, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до начальника відділу кадрів Київського національного університету ім. Т. Шевченка - Іванченка О.Г., як до відповідача про захист прав відповідно до Закону України «Про звернення громадян», у якому просив визнати бездіяльність відповідача протиправною щодо ненадання відповіді на заяву від 18.09.2017.

Згідно ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався до ректора Київського національного університету ім. Т. Шевченка із заявою про направлення його на курси підвищення кваліфікації.

Начальник відділу кадрів є працівником університету та виконавцем розпоряджень ректора.

З огляду на вищевикладене, начальник відділу кадрів Київського національного університету ім. Т. Шевченка - Іванченко О.Г. не є належним відповідачем у даній справі, і не може відповідати перед позивачем за пред`явленим позовом. Належним відповідачем у даній справі має бути безпосередньо Київський національний університет ім. Т. Шевченка. Однак, позивач, у цій справі, клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Суд першої інстанції, у свою чергу, розглядаючи справу по суті, не перевірив, що позов було пред`явлено до неналежного відповідача, та не вирішував питання про його заміну або залучення співвідповідача, як то передбачено ст. 51 ЦПК України, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, однак мотивувальна частина судового рішення не відповідає нормам діючого законодавства.

За відсутності вчинення зазначених дій судом першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку про зміну мотивувальної частини рішення з підстав викладених у цій постанові.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з підстав викладених у цій постанові.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішенняДеснянського районного суду м. Києва від 18 січня 2023 року - змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст виготовлено 27 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Я.В. Головачов

Т.О. Невідома