Справа № 682/1181/23
Провадження № 2/682/556/2023
РІШЕННЯ
16 листопада 2023 року Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:
головуючої - судді Маршал І.М.,
секретаря судового засідання Захарчук С.П.,
за участі представника позивача, адвоката Хлєбнікова С.В.,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Славута цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову позивач вказувала, що 12.04.2016 року між сторонами було укладено договір позики відповідно до умов якого ОСОБА_2 в присутності та за згоди його дружини ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 350 000 доларів США грн., які ОСОБА_2 зобов`язувався повернути до 31.12.2016 року. Договір позики оформлено письмовою розпискою позичальника. Станом на 09.05.2023 року у відповідача ОСОБА_2 заборгованість перед позивачем за договором позики в розмірі склала 683 698,63 доларів США, що по курсу НБУ на день подання позову становить 25 001 901,72 грн., в тому числі:
350 000 доларів США неповернута сума позики;
266 958,90 доларів США неустойка, згідно розписки за період з 01.01.2017 по 09.05.2023 включно ( 350 000 USD ( сума простроченого зобов`язання)/100х12 ( розмір неустойки)/ 365х2320 ( кількість днів прострочення);
66 739,73 доларів США 3% річних за період з 01.01.2017 по 09.05.2023 включно ( 350 000 USD ( сума простроченого зобов`язання)/100х3 ( розмір річних)/365 х 2320 ( кількість днів прострочення).
Позивач також вказує, що в розумінні приписів сімейного та цивільного кодексів України ОСОБА_3 будучи дружиною позичальника набула статусу солідарного боржника у вказаному зобов`язанні.
З підстав викладеного позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором позики в розмірі 683 698,63 доларів США, що по курсу НБУ на день подання позову становить 25 001 901,72 грн., в тому числі: 350 000 доларів США неповернута сума позики; 266 958,90 доларів США неустойка; 66 739,73 доларів США 3% річних. Стягнути з відповідача судові витрати, понесені позивачем.
Представник позивача адвокат Хлєбніков С.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просив їх задоволити.
Відповідачі, які належним чином були повідомлені про день та час судового розгляду за викликом до суду не з`явилися.
Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві на позов просив судовий розгляд проводити за його відсутності та у позові ОСОБА_1 відмовити. Разом з тим вказує, що він отримав у позику від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 350 000 доларів США, про що власноручно надав розписку 12.04.2016 року, та зобов`язувався повернути кошти у строк до 31 грудня 2016 року, а у випадку неповернення сплатити неустойку в розмірі 12 % річних за весь період прострочення. Кошти були отриманні ним в інтересах сімї( погашення споживчого кредиту). Він не відмовляється повернути отримані в позику кошти та сплатити неустойку, проте на разі коштів не має, а також зауважує, що отримав кошти у позику в період шлюбу із ОСОБА_3 та вони є спільною сумісною власністю.
Відповідач ОСОБА_3 у своєму відзиві на позов просила судовий розгляд проводити за її відсутності та у позові ОСОБА_1 відмовити з огляду на те, що хоч і вона була присутня при укладанні договору позики між позивачкою та ОСОБА_2 , який на 12.04.2016 року перебував у шлюбі із відповідачкою, проте 07.11.2019 року шлюб між ними було розірвано, і вона вважає, що її відповідальність як солідарного боржника перед ОСОБА_1 припинилася.
Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступних висновків.
Згідно оригіналу розписки наданої представником позивача у судовому засіданні датованої «12 квітням 2016 року в м. Тернопіль ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , вид 28 травня 1996 р. Тернопільським МУ УМВС, отримав від ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий 11 квітня 2008 р. Тернопільським РВ УМВС грошові кошти в розмірі 350 000( триста п`ятдесят тисяч) доларів США, які зобов`язують повернути в строк до 31 грудня 2016 року. У випадку не повернення грошових коштів в строк зазначений вище, зобов`язуюсь сплатити ОСОБА_1 неустойку в розмірі 12 ( дванадцять) відсотків річних від несплаченої суми боргу за весь період прострочення.».
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном.
Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно,
якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном,
що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Згідно із частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
На підставі частини другої статті 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Особливості дрібного побутового договору визначені у частині першій
статті 31 ЦК України, за змістом якої правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.
Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин різні межі вартості.
За загальним правилом такий правочин (дрібний побутовий) має повністю виконуватися сторонами в момент його вчинення, а тому він може вчинятися або усно (частина перша статті 205 ЦК України), або шляхом здійснення конклюдентних дій (частина друга статті 205 ЦК України).
З ознак дрібного побутового правочину можна виділити: 1) безпосередня спрямованість на задоволення потреб громадянина; 2) моменти укладення та виконання як правило збігаються, або слідують один за одним; 3) невисока вартість. Оскільки поняття дрібного побутового правочину є оціночним, то в разі спору суд виходячи з оцінки фактичних обставин справи має кваліфікувати правочин як дрібний побутовий або як такий, що не відповідає вказаним
у чинному законодавстві вимогам.
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Тобто до кола об`єктів правовідносин відносять матеріально виражені речі,
у тому числі гроші. Юридичний аспект грошей полягає в розумінні поняття грошей як особливого об`єкта правовідносин. У цивільному праві гроші, як і цінні папери, визнаються окремим різновидом речей, причому різновидом родових, замінних речей. Загибель грошових знаків у боржника не звільняє його від обов`язку сплатити кредиторові відповідну грошову суму.
Будь-який грошовий знак незалежно від того, чи має він законну платіжну силу чи ні, визначається за такою ознакою: у якому числовому відношенні він перебуває до визначеної рахункової одиниці. Фізичні і ціннісні властивості грошового знака можуть відображатися лише у формі того чи іншого числового відношення цього знака до рахункової грошової одиниці (масштаб, що дає змогу порівнювати відносну вартість).
Законодавець, користуючись цією функцією, у разі потреби пов`язує
з визначеною абстрактною цінністю деякі юридичні наслідки (наприклад, встановлює мінімальний розмір статутного капіталу акціонерного товариства з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати).
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Оскільки гроші також є майном, сенс необхідності згоди одного з подружжя на укладення другим із подружжя договору, який виходить за межі дрібного побутового, полягає у тому, що кожен з подружжя має право брати участь у розпорядженні грішми, зокрема якщо їх сукупний розмір перевищує визначені законодавцем межі, встановлені для відповідного правочину.
Таким чином, для визначення вартості вчинюваного одним з подружжя правочину (договору позики), з метою його кваліфікації як такого, що виходить за межі дрібного побутового та укладений щодо цінного майна, що у свою чергу потребувало б письмової згоди іншого з подружжя, слід враховувати конкретну межу, встановлену законодавцем у частині першій статті 1047 ЦК України, та брати за основу неоподатковуваний мінімум доходів громадян, перевищення десятикратного розміру якого обумовлює обов`язковість укладення договору позики в письмовій формі.
У частині першій статті 1047 ЦК України законодавець пов`язав обов`язковість укладення договору позики у письмовій формі з умовою, коли його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а отже логічним є висновок, що згода іншого з подружжя на укладення такого договору має надаватись також письмово.
Отже, згода одного з подружжя на укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів, сума яких не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (частина перша статті 1047 ЦК України), має бути надана у письмовій формі.
Отже, здійснивши системний аналіз правових норм, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим.
Керуючись ст. 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складання судового рішення до Хмельницького апеляційного суду через Славутський міськрайонний суд Хмельницької області.

Суддя Маршал І. М.