Справа №461/1069/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2023 року Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючої судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Сливка І.П.
за участю: представника відповідача ОСОБА_1
представника відповідача Хомин Н.М.
в с т а н о в и в:
В обгрунтування поданого позову покликається на те, що він є власником даного нерухомого майна. На підставі постанови про накладення арешту, б/н від 23.05.2011 СВ МП СДШ по роботі з ВПП у м. Львові на вказане майно накладено арешт. В свою чергу, постановою судді Сихівського районного суду м. Львова від 11.01.2012 у справі № 4- 2126/11 постанову СВ МП ДПА у Львівській області Бігуна В.П. від 9.12.2010, порушену відносно позивача кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 212 КК, скасовано. Також, постановою судді Галицького районного суду м. Львова від 03.09.2012 у справі 1304/7355/12 скасовано постанову від 26.06.2012 про порушення відносно позивача кримінальної справи за ч. 3 ст. 212 КК. Крім того, 11.09.2011 старшим слідчим слідчого відділення ПМ СДПІ по роботі з ВПП у м. Львові Переймибіда П.Б. було закрито кримінальну справу № 140-0238, порушену 15.04.2011 відносно позивача за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК, що підтверджується копією відповідної постанови слідчого. Проте, старшим слідчим СВ ПМ СДПІ по роботі з ВПП у м. Львові Переймибіда П.Б. із закриттям відносно позивача кримінальної справи № 140-0238 не вжито всіх належних заходів поновлення прав, щодо яких на час досудового слідства встановлювалися обмеження, зокрема не здійснено скасування арешту на нерухоме майно позивача. Позивач вказує, що подальший арешт майна за відсутності передбачених для цього підстав порушує право заявника на вільне використання своєї власності, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, у зв`язку з чим просить суд задоволити позов та скасувати вказане обтяження.
Ухвалою суду від 17 лютого 2023 року провадження у справі відкрито та вирішено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.
Позивач подав до суду клопотання, в якому позов підтримав у повному обсязі та просив справу розглядати без його участі.
Представник відповідача Львівської обласної прокуратури надіслав до суду відзив, згідно якого просить відмовити у задоволені позову.
Представник відповідача Головного управління ДПС у Львівській області надіслав до суду відзив, згідно якого просить відмовити у задоволені позову.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Як вбачається з інформаційних довідок від 27.09.2022 № 310971580 та № 310971613 Постановою б/н від 23.05.2011 СВ МП СДШ по роботі з ВПП у м. Львові на вказане майно накладено арешт та вчинено заборону.
Постановою судді Сихівського районного суду м. Львова від 11.01.2012 у справі № 4-2126/11 скасовано постанову СВ МП ДПА у Львівській області Бігуна В.П. від 09.12.2010 про порушення відносно позивача кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК.
Постановою судді Галицького районного суду м. Львова від 03.09.2012 у справі 1304/7355/12 скасовано постанову від 26.06.2012 про порушення відносно позивача кримінальної справи за ч. 3 ст. 212 КК.
Крім того, постановою старшого слідчого слідчого відділення ПМ СДПІ по роботі з ВПП у м. Львові Переймибіди П.Б. від 11.09.2011 було закрито кримінальну справу № 140-0238, порушену 15.04.2011 відносно позивача за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.
Разом з цим, старшим слідчим СВ ПМ СДПІ по роботі з ВПП у м. Львові Переймибідою П.Б. із закриттям відносно позивача кримінальної справи № 140-0238 не було скасовано арешт на нерухоме майно позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства та вказала наступне.
Так, у п.42 Постанови від 30.06.2020р., справа №727/2878/19, провадження №14-516цс19, зазначено, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року, та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.
Відповідно до п.9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Встановлено, що арешт на спірне нерухоме майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній на підставі положень КПК України 1960 року, оскільки постанова слідчим була винесена 23.05.2011, а новий КПК набрав чинності 13.04.2012.
Таким чином, арешт майна було застосовано в порядку КПК України в редакції 1960 року, і на правовідносини пов`язані з припиненням арешту майна, поширюються норми КПК 1960 року.
Отже, враховуючи правову позицію, наведену у згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду, особа, на майно якої накладено арешт за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом, після закриття кримінальної справи, не позбавлена права звертатися до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту в цивільно-правовому порядку.
Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі), як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.
Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.
З огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.
З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.
З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.
Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. Підстав для відступу від вказаної позиції Велика Палата Верховного Суду не знайшла, про що зазначено у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) із викладенням відповідного правового висновку.
Таким чином, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Відтак, якщо арешт майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року і при цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства.
Такий правовий висновок узгоджуються з правовою позицією ВСУ у постановах від 24.04.2019 № 2- 3392/11, від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц та від 15.05.2013 року № 6-26цс13.
Позиція Великої Палати Верховного Суду стосовно юрисдикційної підсудності щодо зняття арешту з майна накладеного в рамках кримінального провадження залишається не змінним - розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, навіть за умови, що особа (власник) не є учасником кримінального провадження якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року, а не КПК України 2012 p., то спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у справі № 911/1247/18 від 21.08.2019, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. Захист майнового права фізичною чи юридичною особою відповідно до вимог ЦПК України може здійснюватись в порядку цивільного судочинства.
Аналогічна правова позиція також викладена Великою Палатою Верховного Суду і у справі № 2- 3392/11 від 24.04.2019.
З матеріалів справи вбачається, що арешт майна, про скасування якого просить позивач, був застосований під час досудового слідства до набрання чинності КПК України 2012 року та скасування якого не відноситься до повноважень слідчого судді у розумінні положень ст. 174 КПК України.
Суд вважає, що оскаржуваний арешт майна обмежує законні права позивача на реалізацію права власності на його майно.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Аналіз чинного законодавства свідчить про те, що із клопотанням про скасування арешту майна, окрім сторони кримінального провадження, а саме підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, може звернутися інший власник або володілець такого майна.
Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Статтею 1 Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.1 ст.15 ЦК України право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Разом із тим, відповідно до положень ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч.1 ст.1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
Згідно ст.ст.317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
За правилами ч. 1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Як було встановлено судом, 11.09.2011 старшим слідчим слідчого відділення ПМ СДПІ по роботі з ВПП у м. Львові Переймибідою П.Б. було закрито кримінальну справу № 140-0238 порушену 15.04.2011 відносно позивача за ознаками злочину, передбаченого ч. З ст. 212 КК, що підтверджується копією відповідної постанови слідчого.
Про наявність інших кримінальних справ, порушених відносно позивача, зокрема СВ ПМ СДПІ по роботі з ВПП у м. Львові, інформації немає.
З огляду на наведене, враховуючи те, що кримінальне провадження, в межах якого накладався арешт, закрите, враховуючи те, що арешт накладався з метою забезпечення збереження речових доказів у вказаному кримінальному провадженні, а також той факт, що позивач позбавлений можливості захистити свої права в інший спосіб, інакше як за зверненням до суду з цивільним позовом для усунення перешкод в розпоряджанні позивачем своїм майном, суд вважає за потрібне скасувати арешт
Суд вважає, що потреба у збереженні накладеного арешту на вказане вище майно відпала і подальший арешт майна, за відсутності передбачених для цього підстав, може порушити право особи на вільне використання майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном.
Відтак позовні вимоги є обґрунтованими, а тому суд вбачає підстави для їх задоволення.
Керуючись ст.ст.3, 81, 247, 258, 259,263-265,351-355 ЦПК України, ст.ст.4, 316, 319, 321, 391 ЦК України, суд,
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Суддя І.Р.Волоско