Провадження № 2/761/2006/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Макаренко І.О.,

при секретарі Каніковському Б.А.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Глущенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Державної казначейської служби України, третя особа: Святошинське управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади,

встановив:

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом, в якому просив суд: стягнути з відповідачів на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 5 362 500, 00 грн, інфляційні витрати в розмірі 12 541 714 грн, 3% річних в розмірі 1 911 107 грн, моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.09.2008позивач уклав два кредитних договори № 0 на суму 150 000 доларів США та № 0 на суму 631 000 грн.По домовленостям, які відбулись у нього з його знайомим гр. Б, останній повинен був закрити його кредитну заборгованість. Через невиконанням вказаних домовленостей за рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2014 у справі № 910/896/14 на користь АКІБ «Укрсиббанку» стягнуто 120 652 доларів США по кредиту та судовий збір 19 287 грн, а в подальшому рішенням Святошинського районного суду м. Києва на користь АКІБ «Укрсиббанку» стягнуто 312 451 грн.

Для захисту своїх прав та інтересів позивач звернувся до правоохоронних органів і 26.09.2018 органом досудового розслідування Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0007759 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною 4 статті 191 КК України. Позивач вважає, що уповноваженими службовими особами Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві неналежно виконувались покладені на них вимогами КПК України обов`язки і винна особа у вчиненні кримінального правопорушення не була притягнута до відповідальності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.08.2020 відкрито загальне позовне провадження.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007759 від 26 вересня 2018 року за частиною четвертою статті 191 КК Українипозивач має статус потерпілого.Останній зазначає, що слідчі Святошинськогоуправління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві не проводили досудове розслідування вказаного кримінального провадження, що призвело до неодноразових звернень його представника до органу досудового розслідування з відповідними клопотаннями у кримінальному провадженні № 0007759. Так, 22.10.2018 подано клопотання про проведення допиту потерпілого ОСОБА_1 , яке залишилося без належного реагування слідчого, що, в свою чергу, змусило останнього звернутись із відповідною скаргою до слідчого судді. Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2018 у справі № 759/17004/18 скаргу представника потерпілого у кримінальному провадженні № 0007759 задоволено. Зобов`язано слідчого СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві розглянути вказане клопотання та повідомити про наслідки розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Права потерпілого в кримінальному процесі визначені у статті 56 КПК України, де, серед іншого, потерпілий має право заявляти клопотання та оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді, суду в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

В ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої та, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди. Разом з тим, не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення завдання такими діями (бездіяльністю) шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та завданою шкодою.

Сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали від 21.11.2018 та покладення на уповноважену особу певних зобов`язань у кримінальному провадженні № 0007759не тягне безумовного наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що бездіяльність слідчого заподіяла позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначену позивачем ухвалу слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій слідчого і притягнення держави до цивільно-правової відповідальності, а свідчить про дотримання вищезазначених вимог КПК України у кримінальному провадженні.

Так, ухвалою слідчого судді від 21.11.2018 поновлені права та інтереси позивача, що є справедливою сатисфакцією та нівелює право особи на стягнення моральної шкоди.

Згідно зі статтями 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту порушеного права визначені статтею 16 ЦК України.

Одним із способів захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової чи моральної (немайнової) шкоди підлягають:

наявність такої шкоди,

протиправність діяння її заподіювача,

наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача,

вини останнього в її заподіянні.

Необхідною підставою відповідальності органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність таких умов:

неправомірні дії цього органу,

шкода,

причинний зв`язок між неправомірними діями і завданою шкодою.

Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1174 ЦК України.

Причинний зв`язок між протиправним діянням завдавача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та завданням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не будь-яких інших обставин. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Завдавач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями чи бездіяльністю.

Разом з тим, причинний зв`язок між протиправним діянням завдавача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

У цьому спорі позивач має довести, що саме бездіяльністю слідчого завдано йому майнової шкоди, тобто протиправна бездіяльність слідчого є тією обставиною, що знаходиться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками, що настали для позивача.

Як заявляє позивач, між ним та АКІБ «УкрСиббанк» виникли договірні відносини та 03.03.2008 укладено Кредитний договір. Відповідно до змісту рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2014 у справі № 910/896/14АКІБ «УкрСиббанк» згоди на повну заміну Відповідача 1 у справі ( ОСОБА_1 ) у зобов`язанні, визначеному Кредитним договором, не надавав. Отримання гарантійного листа від Відповідача 2 також не є згодою кредитора на заміну боржника у зобов`язанні в розумінні положень статті 520 ЦК України.

Тобто, правові відносини, з якими позивач пов`язує настання негативних наслідків, у виді стягнення коштів з нього (солідарно) за Кредитним договором, виникли набагато раніше, ніж процесуальні відносини у кримінальному провадженні № 0007759, відомості по якому внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 вересня 2018 року, що виключає такі основні елементи деліктної відповідальності як шкода, завдана органом досудового розслідування та наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

У постанові Верховного Суду від 03 грудня 2019 року у справі № 686/26653/18 зазначений правовий висновок, відповідно до якого причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Тобто, шкода є сукупністю несприятливих особистих немайнових, а також майнових наслідків, що виникли у разі порушення суб`єктивних прав фізичної або юридичної особи. Вона є однією з умов або підстав виникнення обов`язку щодо її відшкодування. Категорія «шкода» тісно пов`язана з питаннями цивільно-правової відповідальності. Ця пов`язаність насамперед характеризується тим, що єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкодиє правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди, і саме наявність цих елементів встановлюється судом під час вирішення спору.

Згідно з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду від 28.05.2021 у справі № 235/546/18 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивачі оцінюють заподіяну їм шкоду та з чого вони при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено частинами 1-3 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Позивач посилається на те, що йому було завдано матеріальну і моральну шкоду слідчим Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0007759, однак позивачем не надано доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди слідчим, не доведено протиправність поведінки останнього, що спричинила матеріальну і моральну шкоду позивачу в розмірі, зазначеному в позові, а отже відсутній причино-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправними діяннями органу досудового розслідування, тому вимоги в частині відшкодування шкоди, задоволенню не підлягають.

За таких обстави, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності судом встановлено відсутність спричинення шкоди бездіяльністю органу досудового розслідування Святошинського УП ГУНП у м. Києві.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

У частині першій статті 170 ЦК України зазначено, що держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України (постанова Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

В свою чергу, позивач, звертаючись до суду, пред`явив свої вимоги до Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Посадові особи органів досудового розслідування, прокуратури не є самостійними суб`єктами у справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду в силу положень статті 1176 ЦК України.Відповідальність покладається на державу в особі органу, працівниками якого завдано таку шкоду.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.В свою чергу,частина друга статті 43 ЦПК України покладає на учасників справи певні зобов`язання, зокремавиконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Частинами першою, другою та третьою статті 51 ЦПК Українивстановлено, щосуд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Позивач у цій справі розпорядився своїми правами на власний розсуд, клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності та встановлені судом обставини, суд не вбачає підстав задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки він заявлений не до належних відповідачів.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 22, 23, 386, 1167, 1187, 1188, 1192 Цивільного Кодексу України, статтями 12, 81, 82, 137, 141, 258, 263-265, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Державної казначейської служби України, третя особа: Святошинське управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: