ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1678/23 Справа № 216/5688/20 Суддя у 1-й інстанції - Онопченко Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №216/5688/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вовк Михайло Вадимович,

на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2022 року,

встановив:

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі за текстом АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 24 червня 2009 року, та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг», Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг (далі - Договір), який містить в собі умови договору банківського рахунку та кредитного договору, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту АТ КБ «Приватбанк» керувався п.п. 3.2, 3.3 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою АТ КБ «Приватбанк».

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач порушив умови Договору в частині своєчасного погашення платежів АТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з чим, станом на 20 липня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 13064,56 гривень, з яких: 177, 24 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 10 037, 63 гривень - загальний залишок заборгованості за відсотками, 2 849, 69 гривень - нарахована пеня.

06 травня 2022 року позивач зменшив позовні вимоги (а.с. 147-149) та просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за Договором б/н від 24 червня 2009 року в сумі 12 427,83 гривень, з яких 177,24 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 10 037,63 гривень - заборгованість за відсотками, 2 212,96 гривень - заборгованість за пенею, а також понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2022 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 24 червня 2009 року б/н , яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 177,24 гривень, заборгованості за відсотками 10 037,63 гривень, заборгованості за пенею 2 212,96 гривень, всього 12 427,83 гривень та судовий збір в сумі 2 102 гривні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вовк М.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить застосувати строк позовної давності, рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості, нарахованої після 01 листопада 2011 року по відсоткам в сумі 10 012, 33 гривень та пені в сумі 2 849,69 гривень, у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, нарахованої до 01 листопада 2011 року по тілу кредиту в сумі 177,24 гривень, по відсоткам в сумі 25,30 гривень, за пенею в сумі 70 гривень просить відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь витрати по сплаті судового збору в сумі 3 607 гривень та витрати на правничу допомогу в сумі 8 000 гривень.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він не погоджується з висновками суду першої інстанції про нарахування позивачем заборгованості за кредитним договором в порядку, передбаченому кредитним договором та, відповідно, до визначених ним умов.

Зазначає, що він є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Він проходив військову службу в період з 12 вересня 2016 року по 12 вересня 2019 року та з 28 лютого 2020 року по 26 жовтня 2021 року, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_1 та довідкою № 2023 від 26 жовтня 2021 року. Посилається, що йому, як військовослужбовцю Збройних Сил України в період з 12 вересня 2016 року по 12 вересня 2019 року та з 28 лютого 2020 року по 26 жовтня 2021 року не повинні нараховуватися штрафи, пені та відсотки за користування кредитом за кредитним договором № б/н від 24 червня 2009 року, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих за період з 01 жовтня 2016 року по 02 серпня 2019 року відсотків в сумі 7 598,35 гривень та пені в сумі 1 700 гривень. За період з 03 серпня 2019 року по дату проведення розрахунку заборгованості, тобто по 20 липня 2020 року позивачем відмотки та пеня не нараховувалися.

Також зазначає, що судом першої інстанції не надана оцінка доводам щодо відсутності права нараховувати відсотки після закінчення строку кредитування - 01 листопада 2011 року. Умовами договору кінцевий строк повного погашення кредиту не визначено, однак встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частина та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку. Відповідно довідки про умови кредитування і використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», розмір обов`язкового щомісячного платежу - 7% від заборгованості, але не менше 50 гривень і не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, що слідує за звітнім. Посилаючись, що відповідно розрахунку заборгованості залишок простроченої заборгованості станом на 01 листопада 2011 року становив 177,24 гривень, залишок поточної заборгованості - 0 гривень, і дані показники до кінця розрахункового періоду, тобто до 20 липня 2020 року є незмінними, вважає, що строк виконання зобов`язання за тілом кредиту в сумі 177,24 гривні настав 01 листопада 2011 року.

Заявляючи про застосування строку позовної давності, скаржник зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку виконання основаного зобов`язання чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Відповідно розрахунку заборгованості, станом на 01 листопада 2011 року загальний залишок заборгованості за відсотками становить 25,30 гривень, заборгованість за пенею - 70 гривень. Станом на 20 липня 2020 року загальний залишок заборгованості по відсоткам становить 10 037,63 гривень, заборгованість за пенею - 2 849,69 гривень. Оскільки підставою для відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення процентів та пені, нарахованих після 01 листопада 2011 року є те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом та пеню, припиняється після спливу визначеного договором строку виконання основного зобов`язання, вважає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості нарахованої після 01 листопада 2011 року по відсоткам в сумі 10 012,33 гривень (10 037,63 - 25,30), по пені в сумі 2 849,69 гривень (2 849,69 - 70,00) не підлягає задоволенню за безпідставністю.

Також не погоджується з висновком суду першої інстанції про збільшення строку позовної давності за домовленістю сторін до 50 років з посиланням на п. 1.1.7.31 Умов договору укладеного між сторонами. Посилаючись на анкету-заяву та довідку про Умови кредитування і використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які не містять умов стосовно того, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної картки, умовами договору кінцевий строк повного погашення кредиту не визначено, однак встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, вважає, що надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в Заяві-анкеті позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. При цьому скаржник посилається на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. З огляду на вказане наголошує, що збільшення позовної давності до 50 років відповідно п. 1.1.7.31 Правил надання банківських послуг не може бути застосовано о спірних правовідносин.

Оскільки згідно розрахунку станом на 01 листопада 2011 року залишок поточної заборгованості за наданим кредитом 0 гривень, залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом 177,24 гривень і дані показники до кінця періоду розрахунку заборгованості тобто до 20 липня 2020 року є незмінними, вважає, що строк виконання зобов`язання за тілом кредиту в сумі 177,24 гривень настав 01 листопада 2011 року. З позовом банк звернувся до суду лише 01 жовтня 2020 року за межами строку позовної давності, який відраховується від 01 листопада 2011 року і закінчується 01 листопада 2014 року. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Також звертає увагу, що згідно виписки по кредитному договору після закінчення строку позовної давності після 01 листопада 2014 року банком було проведено автоматичне списання з карти відповідача коштів в рахунок погашення простроченої заборгованості. Автоматичне погашення банком частини кредиту шляхом списання з рахунку боржника коштів не свідчить про визнання ним боргу та, на думку скаржника, не є підставою для переривання позовної давності.

Вважає, що в частині вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 177,24 гривень, заборгованості по відсоткам в сумі 25,30 гривень та пенею в сумі 70 гривень наявні підстави для відмови у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вовк М.В., підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 підписав заяву б/н від 24 червня 2009 року та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг», Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, який містить в собі умови договору банківського рахунку та кредитного договору, що підтверджується підписом у заяві. (а.с. 22)

До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», якою визначено порядок нарахування відсотків за користування кредитом пені за несвоєчасне погашення заборгованості, штрафи за порушення термінів платежів (а.с. 23), та Умови та Витяг з Правил надання банківських послуг в Приватбанку. (а.с.24-29)

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку НОМЕР_2 24 червня 2009 року. Зміна кредитного ліміту: 24 червня 2009 року - 29 000 гривень, 16 лютого 2010 року - 500 гривень, 25 жовтня 2010 року - 380 гривень, 25 січня 2011 року - 350 гривень, 22 квітня 2011 року - 310 гривень, 04 липня 2011 року - 270 гривень, 25 липня 2011 року - 180 гривень, 30 жовтня 2019 року - 0 гривень. ( а.с. 20)

Довідка про видані відповідачу кредитні картки свідчить, що йому надано наступні кредитні картки: НОМЕР_2 термін дії 24 червня 2009 року - 02/13, НОМЕР_3 термін дії з 18 січня 2010 року - 10/13. (а.с.21)

До позовної заяви банк також додав виписку по рахунку відповідача за період з 24 червня 2009 року по 05 травня 2020 року. (а.с.15-19)

До заяви про зменшення розміру позовних вимог позивачем додано виписку по рахунку відповідача за період з 24 червня 2009 року по 28 березня 2022 року. (а.с.199-203)

Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 24 червня 2009 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 заборгованість останнього станом на 04 травня 2022 року склала 12 427,83 гривень, з яких: 177,24 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 10 037,63 гривень - заборгованість за відсотками, 2 212,96 гривень - заборгованість з пені. (а.с.150-154)

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції, встановивши, що відповідач не звертався до позивача з заявою про звільнення від сплати штрафних санкцій, пені та процентів по кредиту як мобілізований позичальник, дійшов висновку, що нарахування заборгованості за кредитним договором здійснено в порядку, передбаченому кредитним договором та на визначених ним умовах. Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, оскільки, згідно п. 1.1.7.31 умов договору, укладеного між сторонами, строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені, штрафів) був збільшений до 50 років.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Судом встановленою, що згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 24 червня 2009 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 заборгованість останнього станом на 04 травня 2022 року склала 12 427,83 гривень, з яких: 177,24 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 10 037,63 гривень - заборгованість за відсотками, 2 212,96 гривень - заборгованість з пені.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначав, зокрема, що в період 12 вересня 2016 року по 12 вересня 2019 року та з 28 лютого 2020 року по 16 жовтня 2021 року він проходив військову службу у Збройних Силах України, що підтверджував копією військового квитка серії НОМЕР_1 (а.с. 76) та довідкою, виданою ТВО начальника штабу військової частини НОМЕР_4 № 2013 від 26 жовтня 2021 року. (а.с. 75)

Відповідно до п. 3 п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних, з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині 4 статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Відповідно п. 13 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.

Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.

Разом з цим п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18).

У справі, яка переглядається, з урахуванням того, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі у Збройних Силах України в період з 12 вересня 2016 року по 12 вересня 2019 року та з 28 лютого 2020 року по 26 жовтня 2021 року, на нього поширювалися пільги (не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом), передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у зазначений період.

З урахуванням вказаного, висновок суду першої інстанції щодо правомірності нарахування позивачем заборгованості за процентами за користування кредитом та пенею не ґрунтується на вимогах закону.

Колегія суддів також не може погодитися з обґрунтуванням відсутності підстав для звільнення відповідача від сплати штрафних санкцій, пені та процентів по кредиту в період проходження військової служби, з тієї підстави, що він не звертався до позивача з відповідною заявою, оскільки за наявності позову банку про стягнення боргу за кредитним договором суди повинні самостійно здійснювати перерахунок кредитної заборгованості з огляду на поширення на позичальника пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (зменшити визначений банком обсяг заборгованості за тілом кредиту на суми зарахованих платежів на погашення штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом).

Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права висловлено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі № 642/548/21.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається що за період з 12 вересня 2016 року по 12 вересня 2019 року ОСОБА_1 нараховано суму процентів за користування кредитом у розмірі 7 598,36 гривень, пені в сумі 1 700 гривень, а всього 9 298,35 гривень, за період з 28 лютого 2020 року по 26 жовтня 2021 року заборгованість за процентами та пенею не нараховувалася.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, в інтересах якого діє адвокат Вовк М.В., що відповідачу як військовослужбовцю Збройних Сил України в період з 12 вересня 2016 року по 12 вересня 2019 року, визначений банком обсяг заборгованості за кредитом, підлягає зменшенню на суми зарахованих платежів на погашення пені та процентів.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність права позивача нараховувати відсотки після закінчення строку кредитування з 01 листопада 2011 року та застосування строку позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду частково погоджується з такими твердженнями скаржника, виходячи в наступного.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

З виписки за договором № б/н за період 01 січня 1999 року по 27 квітня 2022 року, який надано позивачем, вбачається, що останній платіж за договором позичальником було сплачено 03 вересня 2012 року (а.с. 202), що не спростовано позивачем, а з позовом до суду банк звернувся лише 01 жовтня 2020 року. (а.с. 2, 45)

Таким чином вбачається пропуск позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом.

Крім того, з довідки про видачу відповідачу кредитні картки вбачається, що йому надано наступні кредитні картки: НОМЕР_2 термін дії 24 червня 2009 року - 02/13, НОМЕР_3 термін дії з 18 січня 2010 року - 10/13. (а.с.21)

Тобто, строк кредитування за даним договором становив до жовтня 2013 року, коли у боржника виник обов`язок з повного повернення заборгованості за кредитом.

Оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Аргументи позивача щодо збільшення строку позовної давності до п`ятидесяти років є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів підписання та ознайомлення ОСОБА_1 з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, тому не можна вважати їх складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені.

Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Таким чином не підлягає стягненню з відповідача заборгованість за тілом кредиту 177,24 гривень та заборгованість за процентами за користування кредитом та пенею за період до жовтня 2013 року у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Згідно з випискою по кредитному рахунку ОСОБА_1 25 березня 2022 року, 04 червня 2021 року, 28 квітня 2021 року, 20 листопада 2020 року, 05 травня 2020 року 06 лютого 2020 року банком було проведено автоматичне погашення простроченої заборгованості з картки НОМЕР_5 , що не може свідчити про переривання строку позовної давності за правилами статті 264 ЦК України.

Разом з тим, вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Автоматичне погашення банком частини кредиту шляхом списання коштів з рахунку боржника не свідчить про визнання ним боргу та не є підставою для переривання позовної давності. Тим більше, що з моменту закінчення строку кредитування - жовтень 2013 року до моменту проведення такого списання пройшло більше 7 років, а платежі по кредиту відповідач припинив сплачувати з у вересні 2012 року, що не спростовано позивачем.

Списання коштів мало місце після закінчення строку позовної давності і таке списання не може свідчити про переривання перебігу строку позовної давності.

Оскільки у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, неустойку після закінчення строку дії кредитного договору з жовтня 2013 року, то позовна давність не застосовується до позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та заборгованості за пенею за період з жовтня 2013 року станом на 20 липня 2020 року, а в позові відмовляється в цій частині за безпідставністю.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі адвокатом Вовк М.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , заявлено про стягнення з позивача на користь відповідача витрат, понесених ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу.

Вказані клопотання мотивовані тим, що відповідачем понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 6 000 гривень, які складаються з попередньої усної юридичної консультації тривалістю 45 хв. вартістю 500 гривень, складання заяви про перегляд заочного рішення - 2000 гривень, ведення адвокатом справи в суді першої інстанції - 2000 гривень, складання відзиву на позовну заяву - 1 500 гривень. Крім того, відповідачем понесені судові витрати по оплаті витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 2 000 гривень за складання апеляційної скарги. На підтвердження понесення ОСОБА_1 вищезазначених витрат сторона скаржника надала копію Договору про надання правничої (правової) допомоги № 26/10/2021-О від 26 жовтня 2021 року, копію розрахункової квитанції серії АВ-ТБ № 002159 від 02 листопада 2021 року, копію Акту приймання-передачі правничої допомоги від 02 листопада 2021 року, копію Акту приймання-передачі правничої допомоги від 15 квітня 2022 року, копію розрахункової квитанції серії АВ-ТВ № 002203 від 15 квітня 2022 року, які підтверджують понесення скаржником витрат у зв`язку з переглядом справи в суді першої інстанції на професійну правничу допомогу в сумі 6000 гривень. Крім того, скаржником до апеляційної скарги додано копію Акту приймання-передачі правничої допомоги від 10 листопада 2022 року та розрахункову квитанцію серії АВ-ТВ № 002229 від 10 листопада 2022 року, які підтверджують понесення скаржником витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 2000 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що вимоги скаржника в цій частині підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ч.1, ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.

Матеріали справи містять копію Договору про надання правничої (правової) допомоги № 16/10/2021-О від 26 жовтня 2021 року (а.с. 80-81), копію Акту приймання-передачі правничої допомоги відповідно до умов договору про надання правничої допомоги № 16/10/2021-О від 26 жовтня 2021 року від 02 листопада 2021 року (а.с. 81), копію Розрахункової квитанції серії АВ-ТБ № 002159 від 02 листопада 2021 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Вовк М.В. гонорару в сумі 4 500 гривень (а.с. 79), копію Акту приймання-передачі правничої допомоги відповідно до умов договору про надання правничої допомоги № 16/10/2021-О від 15 квітня 2022 року (а.с. 142), копію Розрахункової квитанції серії АВ-ТБ № 002203 від 15 квітня 2022 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Вовк М.В. гонорару в сумі 1 500 гривень (а.с. 143).

Також до апеляційної скарги додано копію Акту приймання-передачі правничої допомоги відповідно до умов договору про надання правничої допомоги № 16/10/2021-О від 10 листопада 2022 року (а.с. 228), копію Розрахункової квитанції серії АВ-ТБ № 002229 від 10 листопада 2022 року (а.с. 229), які підтверджують понесення скаржником витрат у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2 000 гривень.

Відповідно розділу 4 Договору про надання правничої (правової) допомоги № 26/10/2021-О від 26 жовтня 2021 року клієнт оплачує послуги адвоката відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України з урахуванням співмірності із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову. Сторони домовилися про вартість виконаних робіт та порядок їх оплати. (а.с. 80)

Колегія суддів враховує, що в матеріалах справи міститься ордер серії АЕ № 1096289 на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Вовк М.В. у Центрально-Міському районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та Дніпровському апеляційному суді (а.с. 178), копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю виданого на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 177)

Матеріали справи містять копії розрахункових квитанцій, які підтверджують сплату відповідачем гонорару адвокату Вовк М.В. за надані послуги в судах першої та апеляційної інстанцій в загальному розмірі 8 000 гривень.

Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року №148 затверджено «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», відповідно до пункту 23 якого касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, електронними розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки.

При цьому, законодавство не наводить форму та вимоги до документа, який підтверджує факт сплати клієнтом адвокатського гонорару.

З огляду на викладене, можна вважати доведеними заявником витрати ОСОБА_1 на правову допомогу в судах першої та апеляційної інстанції, оскільки на розгляд суду надано копію договору про надання правничої допомоги, на підставі умов якого згідно з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України має визначатися розмір цих витрат, та документальне підтвердження понесених стороною витрат.

Відповідно до п. 4 ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушенням норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції оскаржуване судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідачем підтверджено сплату судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення в сумі 454 гривень (а.с. 67) та за подання апеляційної скарги в сумі 3 153 гривень (а.с. 231).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вовк М.В., підлягає задоволенню, судом першої інстанції заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення судом була задоволена, на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги у вказаному розмірі.

Керуючись ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вовк Михайло Вадимович, задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2022 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційни банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 3 607 гривень та витрат, понесених на правову допомогу в сумі 8 000 гривень, а всього 11 697 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 15 травня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста