РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/1020/20

Провадження № 2/293/33/2023

13 листопада 2023 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді Проценко Л.Й.

секретаря судового засідання Тишкевич К.Б.,

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Черняхів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору дарування

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

29.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до Черняхівського районного суду Житомирської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить:

розірвати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 08.02.2012 року між ОСОБА_1 (даруватель) та ОСОБА_3 (одарований);

розірвати договір дарування земельної ділянки площею 0,0765 га, кадастровий номер :014:0611, що розташована по АДРЕСА_2 , укладеного 08.02.2012 року між ОСОБА_1 (даруватель) та ОСОБА_3 (одарований);

визнати за ним, ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 вулиці Соколовських (Котовського) № 60 в смт Черняхові, Житомирської області.

Обґрунтовуючи позов позивач вказує, що між ним, ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 (відповідач) укладено договір дарування від 08.02.2012, посвідчений Пилипчуком В.І. державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Житомирської області, за яким ОСОБА_1 подарував та передав безоплатно у власність цілу ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_3 . 08.02.2012 року згідно договору дарування, посвідченого Пилипчуком В.І. державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Житомирської області, ним ОСОБА_1 подаровано та передано безоплатно цілу ідеальну частку земельної ділянки площею 0,0765 га, кадастровий номер :014:0611, що розташована повулиці АДРЕСА_2 , у власність ОСОБА_5 . Цільове призначення цієї земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В момент укладання договору дарування, житловий будинок, який є предметом дарування, знаходився в належному технічному стані.

Подарований житловий будинок позивач набув за укладеним договором дарування його батьком ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Такий договір дарування, посвідчений 20.12.2000 року приватним нотаріусом Черняхівського районного нотаріального округу Житомирської області Котенко Л.І., за реєстровим № 370.

Позивач вказує, що дана річ є для нього не тільки матеріальною цінністю, а й має велику немайнову цінність, оскільки, житловий будинок є пам`яттю про його покійного батька ОСОБА_6 , який будував цей житловий будинок, а він ОСОБА_1 виріс в цьому будинку.

Доводить, що будинок ним подаровано ОСОБА_3 (відповідачу) з надією, що останній буде дбайливо ставиться до дарунку на, що і розраховував при укладанні договору дарування, з огляду на той факт, що ця річ є пам`яттю про діда відповідача (батька позивача).

В момент укладання договору дарування, житловий будинок, який є предметом дарування, знаходився в належному технічному стані. Будь-яких претензій, чи застережень з боку обдарованого не було.

Протягом восьми років, з моменту вчинення договору дарування, він ніяким чином не перешкоджав обдарованому ОСОБА_7 користуватися, розпоряджатися даним будинком на власний розсуд.

З моменту отримання даного дарунку у власність, ОСОБА_3 , мав утримувати цей житловий будинок у належному технічному стані з метою недопущення руйнації самого будинку.

З огляду на те, що відповідач протягом восьми років не користується житловим будинком, сам обдарований постійно проживає в смт Черняхові, за іншою адресою, за подарованим будинком не доглядає, що призвело житловий будинок до незадовільного стану. Такий факт ним встановлено весною 2020 року.

Для встановлення технічних показників, він звернувся до судового експерта Горкуші Маргарити Дмитрівни, з метою проведення будівельно-технічної експертизи. Відповідно до висновку експерта встановлено: крокви на даху прогнили, уражені гнилизною і жучком; покрівля даху має просвіти між окремими листами шиферу, пішли відколи і тріщини, що потягнуло протікання, ослаблення кріплення листів до обрешітки; порушення герметизації віконних коробок, пошкодження віконних відливів, місцями деформація віконних рам; стан дверей незадовільний, оскільки осіли по периметру коробки, дверні коробки перекошені, налички пошкоджені. Накопичений знос житлового будинку становить 65 %, що визначений як «незадовільний», що межує з «ветхим (аварійним)» станом. Стан окремих несучих елементів житлового будинку, а саме: кроквяна система даху, обрешітка та покрівля, внутрішнє опорядження приміщень будинку, підлога, визначений як «незадовільний» (знос -59 %), що межує з «ветхим (аварійним)» станом. Конструкція перевантаженна, мають місце дефекти та пошкодження, які свідчать про зниження її несучої здатності. Подальша експлуатація приміщень житлового будинку АДРЕСА_2 , у фізичному стані визначеному на момент проведення дослідження, призведе до руйнації всього будинку.

Позивач зазначає, що виходячи із експертного дослідження вбачається, що відповідачем допущено бездіяльність, та недбайливе ставлення обдарованого до предмета дарування, створює загрозу втрати дарунка, шляхом його руйнації, тобто ОСОБА_3 (відповідач) нехтує дарунком, а тому він змушений захищати свої права в судовому порядку шляхом розірвання договорів даруванняє, з урахуванням правових норм ч.2 ст. 727 ЦК України, ч.2 ст. 651 ЦК України.

Також позивач доводить, що саме весною 2020 року, він довідався про наявність порушень з боку ОСОБА_3 (відповідача), який ігнорує дарунком, а тому змушений звернутися до суду з цього моменту за захистом своїх прав щодо подарованого майна.

ІІ. Процедура та позиції сторін

26.04.2023 згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, проведеного на підставі припинення повноважень головуючого по справі судді ОСОБА_8 у зв`язку зі смертю, цивільну справу №293/1020/20 передано для розгляду головуючій судді Проценко Л.Й.

02.05.2023 ухвалою суд прийняв до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору дарування. Постановив повторно розпочати розгляд справи по суті. Судове засідання призначив на 07.06.2023 року о 10:00 год.

07.06.2023 ухвалою, постановленою в порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України, яка занесена до протоколу судового засідання, суд оголосив перерву в судовому засіданні до 08.08.2023.

08.08.2023 ухвалою, постановленою в порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України, яка занесена до протоколу судового засідання, суд оголосив перерву до 02.10.2023.

02.10.2023 ухвалою, постановленою в порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України, яка занесена до протоколу судового засідання, суд оголосив перерву до 04.10.2023.

04.10.2023 розгляд справи не відбувся з підстав перебування головуючої судді Проценко Л.Й. на лікарняному. Наступне судове засідання призначено на 13.11.2023.

Позивач та його представник в судовому засіданні від 13.11.2023 заявлений позов підтримали із викладених у ньому підстав, просили його задовольнити. Позивач підтвердив обставини викладені в позовній заяві та вказав, що подарований ним будинок відповідачу має для нього цінність, оскільки такий будинок подарований йому його батьком, а його син ОСОБА_3 не здійснює за подарованим будинком догляд, належний ремонт, що створює безповоротну втрату дарунку, тобто його руйнування. Представник позивача в судовому засіданні також вказав, що відповідач не прикладає зусиль по догляду за будинком, що призводить до його руйнації, на підтвердження цього факту посилався на проведену експертизу якою і визначено стан подарованого позивачем житлового будинку. Зазначив, що строки позовної давності ними не пропущено, оскільки його довіритель про факт неналжного догляду за подарунком дізнався весною 2020 року.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, вказали на його безпідставність та необґрунтованість. В позові просили відмовити. Відповідач ОСОБА_3 стверджував, що батько не допускає його до подарованого будинку та проживає та ньому з іншою сімєю. Ключів ОСОБА_3 також від спірного будинку він не має, а тому здійснювати належний догляд за подарованим будинком не має можливості. Представник відповідача, заперечуючи позовні вимоги, безпосередньо здійснював посилання на зміст поданної ним заяви в порядку ст. 242 ЦПК України, де зокрема, вказує на наявність підстав для застосування судом строків позовної давності. Вказує, що вимоги позивача є надуманими та те, що з часу укладення договорів дарування позивач і надалі продовжує проживати у будинку, він створив нову сім`ю, яка проживає у цьому будинку та заборонив відповідачу проживати у подарованому будинку, чинить перешкоди відповідачу у доступі до цього будинку, перешкоджаючи водночас і в його утриманні в належному стані. Відповідач також зазначив, що позивачем після укладення договру дарування здійснено прибудову до будинку, що підтверджує той факт, що позивач проживає у належному йому будинку.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що позивач її брат, вона його відвідує не часто. За адресою: АДРЕСА_2 не була два роки.

Свідок ОСОБА_1 в судовому засіданні показав, що проживає поряд з позивачем, який є йому рідним братом. Відомо, що його брат давно подарував сину ОСОБА_3 житловий будинок із земельною ділянкою, в якому ОСОБА_3 не проживає. З племінником ОСОБА_10 спілкується рідко, оскільки останній орендує квартиру в іншому місці. Йому не відомо чи позивач чинив перешкоди в користуванні будинком відповідачу. Підтвердив, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 потребує ремону. Вказав, що його брат ОСОБА_1 живе в прибудованому бидинку за адресою АДРЕСА_2 та не користується подарованим ним своєму синові ОСОБА_11 будиноком більше восьми років.

В ході розгляду справи, суд відповідно до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ст. 259 ЦПК України, рішення у цій справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих до суду.

У судовому засіданні 13.11.2023 відповідно до ст. 268 ЦПК України, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 08.02.2012 між ОСОБА_1 (позивач, дарувальник) та ОСОБА_3 (відповідач, обдаровуваний) укладено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за 213 (а.с.6).

Відповідно до п.11 вказаного договору дарувальник подарував та передав безоплатно у власність цілу ідеальну частку земельної ділянки площею 0,0765 (нуль цілих сімсот шістдесят п`ять десятитисячних) гектара, кадастровий номер :05:014:0611, що розташована по АДРЕСА_2 , у власність ОСОБА_3 , а обдарований приймає у власність дану земельну ділянку.

Земельна ділянка, що дарується за цим договором, передані для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 0,0765 га. Житловий будинок, який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0765 га і яка необхідна для його обслуговування, подарований обдарованому за реєстровим №211.

Відповідно до п.2.1 сторони оцінюють цей дар у сумі 18357,17 (вісімнадцять тисяч триста п`ятдесят сім) гривень 17 копійок.

08.02.2012 між ОСОБА_1 (позивач, дарувальник) та ОСОБА_3 (відповідач, обдарований) укладено договір дарування, зареєстрований в реєстрі за 211 (а.с.8).

Відповідно до п.11 вказаного договору дарувальник подарував та передав безоплатно у власність цілу ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_2 , у власність ОСОБА_3 , а обдарований приймає у власність даний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами.

Житловий будинок, що дарується за цим договором, цегляний, житловою площею 37,9 кв.м, загальною площею 55,9 кв.м, до зазначеного житлового будинку, що позначається літерою «А» за планом земельної ділянки належать будівлі та споруди: літня кухня «Б», сарай «В.Г», гараж «Д», вбиральня У», огорожа №1-3.

Відповідно до п.2.1 сторони оцінюють цей дар у сумі 99 326,00 (дев`яносто дев`ять тисяч триста двадцять шість) гривень 00 копійок.

Відповідно до пунктів 4.2 вказаних договорів дарування даруватель та обдарований заявляють та гарантують один одному та іншим особам, що: за своїм змістом договори повністю відповідають їх волевиявленню; вони однаково розуміють значення і умови цих договорів та їх правові наслідки; договори спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договори не мають характеру фіктивного та удаваного правочину, при укладенні цих договорів відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів (в тому числі щодо дійсності вартості нерухомого майна, які б мали істотне значення та були б свідомо приховані ними, при укладенні цих договорів, не має зловмисної домовленості дарувателя з обдарованим, вони не обмежені в праві укладати правочини, вони не визнані в установленому законом порядку недієздатними; вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають у момент укладення цих договорів на захворювання, що перешкоджають усвідомленню їх суті, не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин; вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно зрозуміти зміст договорів; об`єкти нерухомості, що відчужуються належать дарувателю на праві особистої приватної власності; підписання цих договорів підтверджує факт відсутності взаємних претензій сторін.

Даруватель заявляє, що ці договори не вчиняються під впливом тяжкої для його обставини і на вкрай невигідних умовах (п.4.3 договорів).

Даруватель заявляє та гарантує, що подані ним для укладення договору правовстановлюючі документи на земельну ділянку та житловий будинок є єдиним документом, що підтверджує його право власності, дублікат зазначених документів не видавався (п.4.4 договорів).

Відповідно до договорів дарування сторонам роз`яснено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цими договорами сторони несуть відповідальність передбачену чинним законодавством. У випадку, якщо будь-яка гарантія та/чи заява кожного із сторін, зазначені у пунктах 4.1-4.4 цих договорів, не відповідає дійсності і потягне судовий спір з подальшим визнанням договору недійсним, відповідна сторона повинна відшкодувати іншій стороні у повному обсязі всі збитки, які вона буде мати, включаючи нотаріальне посвідчення цих договорів дарування (п.6.1, п.6.2 договорів).

Відповідно до п.7.1 вказаних договорів нотаріусом сторонам роз`яснено зміст ст.ст. 229,230,231,232,234,235 ЦК України ст. ст. 60 і 65 СК України, ст.ст. 81,120 ЗК України та ст. 192 КК України та вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами.

Договори про перехід права власності на земельну ділянку та житловий будинок вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення (п.3.1 договорів).

Право власності на земельну ділянку та житловий будинок, що дарується за договором, у обдарованого виникає з моменту державної реєстрації договору в земельно-кадастрових органах, відділі Держкомзему Черняхівському районі, відповідно до ст.ст. 657,334,182 ЦК України. Право власності на житловий будинок, що дарується у обдарованого виникає з моменту державної реєстрації відповідно до ст.ст. 657,334,182 ЦК України.

Вказані договори укладено в письмовій формі, нотаріально посвідчені та зареєстровані в передбаченому на той час порядку, що підтверджується самими договорами та витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.62,63) й сторонами не заперечується.

Договори дарування від 08.02.2012 укладені сторонами без будь-яких умов і відповідно до статті 717 ЦК України є договорами дарування з відповідними наслідками.

Згідно з копії витягу про державну реєстрацію прав комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради ОСОБА_3 (відповідач) є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , підстава виникнення права власності: договір дарування р.н. №211/08.02.2012/ Черняхівська державна нотаріальна контора; форма власності: приватна; частка 1/1 (а.с.9). Вказане також підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (дата формування 22.07.2014 (а.с.62).

Згідно з копією витягу з Державного реєстру правочинів убачається про реєстрацію правочину: договору дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , за датою посвідчення від 08.02.2012, номер у реєстрі нотаріальних дій 211, дарувальник: ОСОБА_1 , обдарований ОСОБА_3 (а.с.10).

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (дата формування 22.07.2014) ОСОБА_3 (відповідач) є власником земельної ділянки, кадастровий номер: :05:014:0611, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку (а.с.63).

Отже, дарунки були прийняті обдарованим, на які він у встановленому законом порядку набув право приватної власності.

Позивач на момент укладення договору і на час звернення до суду був зареєстрований за адресою подарованого житлового будинку: АДРЕСА_2 (а.с.91). За цією ж адресою зареєстрований, зокрема, і його малолітній син ОСОБА_12 (а.с.90), ОСОБА_13 , 1971 р.н., ОСОБА_3 , 1989 р.н. (відповідач).

Реєстрацію зареєстрованого місця проживання позивача та його сина ОСОБА_12 , 2013 р.н., скасовано 10.11.2022 у зв`язку з заявою власника житла гр. ОСОБА_3 про зняття особи гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_12 із зареєстрованого місця проживання відповідно до ч.2 п.1 ст. 18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні.

Повідомлення про скасування декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи спрямовані головним спеціалістом Черняхівської селищної ради О.О. Бенидичук поштою за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.122,123,124). Такі повідомлення отримані позивачем особисто, що підтверджується змістом заяви про забезпечення позову з підстав отримання ним таких повідомлень, копії яких і надав суду разом з поштовим конвертом.

Позивач доводить, що відповідач з моменту отримання дарунку у власність мав утримувати цей дарунок (житловий будинок) у належному технічному стані, з метою недопущення руйнації самого будинку.

Однак, відповідач протягом восьми років не користується житловим будинком, сам обдарований постійно проживає в смт Черняхові, за іншою адресою, за подарованим будинком не доглядає, що призвело житловий будинок до незадовільного стану. Такий факт ним встановлено весною 2020 при огляді будинку.

Факт незадовільного стану будинку позивач доводить висновком експерта за яким: крокви на даху прогнили, уражені гнилизною і жучком; покрівля даху має просвіти між окремими листами шиферу, пішли відколи і тріщини, що потягнуло протікання, ослаблення кріплення листів до обрешітки; порушення герметизації віконних коробок, пошкодження віконних відливів, місцями деформація віконних рам; стан дверей незадовільний, оскільки осіли по периметру коробки, дверні коробки перекошені, налички пошкоджені. Накопичений знос житлового будинку становить 65 %, що визначений як «незадовільний», що межує з «ветхим (аварійним)» станом. Стан окремих несучих елементів житлового будинку, а саме: кроквяна система даху, обрешітка та покрівля, внутрішнє опорядження приміщень будинку, підлога, визначений як «незадовільний» (знос 59 %), що межує з «ветхим (аварійним)» станом. Конструкція перевантажена, мають місце дефекти та пошкодження, які свідчать про зниження її несучої здатності. Подальша експлуатація приміщень житлового будинку АДРЕСА_2 , у фізичному стані визначеному на момент проведення дослідження, призведе до руйнації всього будинку.

Позивач вказує, що будинок ним подаровано ОСОБА_3 з надією, що останній буде дбайливо ставиться до дарунку, на що він і розраховував при укладанні договору дарування, з огляду на той факт, що ця річ є пам`яттю про діда відповідача (батька позивача) та є цінною для нього. Також вказує, що ним здійснено добудову до подарованого будинку, однак відповідач не визнає його права на проживання, хоча він користується цим будинком, проживає у ньому, сплачує всі витрати за електроенергію.

Позивач зазначає, що відповідачем допущено бездіяльність та недбайливе ставлення до предмета дарування, що створює загрозу втрати дарунка, шляхом його руйнації, тобто ОСОБА_3 (відповідача) нехтує дарунком, а тому він звернувся до суду за захистом порушених прав шляхом розірвання договорів дарування з урахуванням правових норм ч.2 ст. 727 ЦК України, ч.2 ст. 651 ЦК України.

Разом з тим, судом безспірно встановлено, що відповідач не проживав тривалий час (більше 8 років) в обдарованому будинку, оскільки у нього виникали часті конфлікти з його батьком ОСОБА_1 . Позивач стверджує, що його батько перешкоджає у користуванні вказаним майном, що зумовило неможливе його утримання в належному стані. ОСОБА_1 при цьому не заперечував в судовому засіданні відсутність ключів у ОСОБА_3 від вхідних дверей будинку.

ІV. Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно ч. 1ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільного права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, відповідно до вищенаведених положень Конституції України та Конвенції кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписи статтей 626, 629 ЦК України визначають договором домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а також його обов`язковість для сторін договору.

Згідно ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарування будь-якого майна, у тому числі нерухомого, є виключним правом власника цього майна. Договори на дарування майна, що знаходяться у спільній власності, укладаються за загальними правилами за згодою всіх учасників. Якщо подароване нерухоме майно було у приватній (або частковій) власності однієї особи, тоді згода іншої особи не потрібна. В судовому порядку, шляхом подання позовної заяви, договір дарування можливо розірвати (визнати його недійсним) за певних умов, визначених у статті 727 ЦК України, з доведенням цих обставин у суді.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно з частиною другою статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдарований створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність.

Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі (ч.ч.5,6 ст. 727 ЦК України).

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає обов`язок кожної сторони довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень проти позову, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 2 ст. 77, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи, при цьому докази мають бути належними, тобто такими, що містять інформацію щодо предмета доказування, і допустимими, тобто такими, що можуть бути підтверджені певними засобами доказування.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору дарування, позивач свої вимоги обґрунтовував положеннями ч. 2 ст.727 ЦК України та зазначив, що відповідач створює загрозу безповоротної втрати дарунків, які мають для нього не тільки матеріальну цінність, а й велику немайнову цінність.

Аналіз зазначеної правової норми свідчить про те, що відносини дарування мають як правовий, так і моральний аспект, який проявляється у тому випадку, коли предметом договору дарування є речі, що мають для дарувальника не лише майнову, а й велику немайнову цінність, і йому буде не байдужа доля такої речі, яка передана в дарунок обдаровуваному. Таким дарунком може бути будь-яка річ (наприклад, сімейна реліквія, що передається з покоління в покоління, з якою пов`язані певні події в родині дарувальника, картина відомого живописця, подарована ним особисто, медалі про участь у певних історичних подіях, грамота як згадка про певну людину тощо).

Якщо такому дарунку загрожує безповоротна втрата з вини обдаровуваного, дарувальник вправі розірвати договір дарування, предметом якого є такий дарунок, і таке розірвання правочину спрямоване на запобігання втрати дарунка.

При розірванні договору дарування на вимогу дарувальника на підставі, що передбачена ч. 2 ст.727 ЦК України, на яку посилається позивач, визначальним є доведення обставин, що обдаровуваному було відомо про те, яку велику немайнову цінність має дарунок для дарувальника. Останнє, у свою чергу, зобов`язує обдаровуваного бережно та сумлінно ставитись до дарунка та забезпечувати його схоронність.

Натомість доводи позивача, що житловому будинку загрожує безповоротна втрата саме з вини обдаровуваного не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами.

Окрім цього, позивачем не доведено належними доказами, що належна йому нерухомість та земельна ділянка, яку він подарував відповідачу, становить для нього велику немайнову цінність, а саме не доведено, в чому полягає така цінність.

Діями щодо дарування нерухомості позивач спростовує свою позицію, оскільки добровільно за власною волею подарував відповідачу належну йому нерухомість та земельну ділянку, чим наділив його всіма повноваженнями щодо володіння, користування та розпорядження зазначеною власністю, не включивши в договори дарування особливих умов щодо користування та розпорядження відповідачем зазначеним майном.

Подароване майно - житловий будинок та земельна ділянка мають певну матеріальну цінність, а не немайнову, як передбачено у наведеній нормі цивільного права. Посилання позивача на немайнову цінність дарунків, не заслуговує на увагу, оскільки позивач при укладенні договорів дарування цього майна діяв добровільно, розумів значення своїх дій, що підтверджується змістом договорів.

На думку суду, наявність у відповідача у власності відповідного майна, зокрема спірної нерухомості, з 2012 та потреба ремонту житлового будинку, не свідчить про створення саме обдаровуваним загрози безповоротної втрати дарунків, вчинення саме ним дій, які б загрожували безповоротній втраті дарунків.

Окрім того, право на розірвання договору дарування, передбачене ч. 2 ст.727 ЦК України виникає з моменту вчинення дій обдаровуваного, що створюють загрозу безповоротної втрати дарунка. Доказів вчинення таких дій з вини відповідача щодо дарунку позивачем не надано.

Посилання позивача на те, що ним укладено договір дарування житлового будинку відповідачу з умовою, що останній буде дбайливо ставитись до даного дарунку, не може бути підставою для розірвання спірних договорів, оскільки зі змісту договорів вбачається, що такі умови в договорах дарування не обумовлено, а обдаровуваний (відповідач) в свою чергу не брав на себе такого обов`язку.

Зокрема, посилання позивача на те, що відповідач не сплачує комунальні послуги, не може бути підставою для розірвання спірного договору, оскільки зі змісту договору вбачається, що обдаровуваний не брав на себе обов`язку вчинити певні дії майнового характеру (ст.725 ЦК України), до того ж сплачувати комунальні послуги, які фактично отримав позивач, проживаючи у будинку, належному її сину.

Водночас, суд наголошує, що в укладених договорах дарування жодні зобов`язання щодо збереження нерухомості та земельної ділянки відсутні.

Окрім того, та обставина, що відповідач позбавлений був об`єктивної можливості користуватися своєю власністю - подарованим будинком, напряму вказує на перешкоди щодо належного догляду за обдарованим будинком.

Отже, позивачем не доведено наявність умов для розірвання договорів дарування на підставі ч. 2 ст.727 ЦК України в судовому порядку, а саме ні те, що дарунки мають для нього велику немайнову цінність, ні те, що з вини відповідача створено загрозу втрати цього дарунку.

Вказане не спростовують і покази свідків сторони позивача.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті І.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У світлі зазначених принципів та з огляду на доктрину venire contra factum proprium, в яку покладено принцип добросовісності, дії позивача, який уклав 08.02.2012 договори дарування, а у травні 2020 року пред`явив позов щодо розірвання договорів, суд уважає як такі, що суперечать його попередній поведінці та є недобросовісними.

Встановлено, що укладаючи договори дарування житлового будинку та земельної ділянки дарувальник діяв вільно, свідомо, на власний розсуд, із зазначенням усіх істотних умов договорів, права та обов`язки щодо змісту правочину повністю усвідомлював.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про розірвання договорів дарування, оскільки позивачем не доведено обставин, з якими закон пов`язує наявність підстав для розірвання таких договорів.

Щодо визнання за позивачем права власності на житловий будинок та земельну ділянку, які є предметом договорів дарування, то суд зазначає, що ця вимога не може бути задоволена, оскільки є похідною від попередньої.

Так, приписи статті 727 ЦК України містять спеціальні правила про розірвання договору дарування в судовому порядку, що в свою чергу виключає застосування ч. 2 ст. 651 ЦК України, на яку здійснює посилання позивач.

Договір дарування має односторонній характер, його метою є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди, то відповідно положення ст. 651 ЦК України не можуть бути застосовувані щодо його розірвання.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає таке.

Суд погоджується з доводами сторони відповідача, що позивачем не доведено той факт, що саме весною 2020 року позивач дізнався про наявність порушень відповідачем щодо подарованої нерухомості у лютому 2012 року.

Так, як убачається з матеріалів справи, а саме змісту позову, отримання кореспонденції позивачем, довідки Черняхівської селищної ради №3949 від 30.11.2020 (а.с.91) місцем проживання останнього на момент подачі позову є адреса подарованого житлового будинку: АДРЕСА_2 .

Крім того, в судовому засіданні позивач надав пояснення, що у 2013 році здійснив з дозволу сина ОСОБА_3 прибудову до подарованого будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Вказана прибудова у встановленому чинним законодавством порядку не зареєстрована. У цій прибудові проживають позивач разом з дружиною ОСОБА_13 та малолітнім сином ОСОБА_12 .

Встановлено, що реєстрацію зареєстрованого місця проживання позивача та його сина ОСОБА_12 , 2013 р.н., скасовано 10.11.2022 у зв`язку з заявою власника житла гр. ОСОБА_3 про зняття особи гр. ОСОБА_1 із зареєстрованого місця проживання, відповідно до ч.2 п.1 ст. 18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні.

Повідомлення про скасування декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи спрямовані головним спеціалістом Черняхівської селищної ради О.О. Бенидичук поштою за адресою: вул. Соколовських 60, смт Черняхів Житомирської області (а.с. 122,123,124). Такі повідомлення отримані позивачем особисто, що підтверджується змістом заяви про забезпечення позову з підстав отримання ним таких повідомлень, копії яких і надав суду разом з поштовим конвертом (а.с.118-119, 122,123,124).

Тому доказів, які вказували б на те, що позивач отримав доступ до подарованого будинку весною 2020 року не знайшли свого підтвердження.

Водночас у поданих запереченнях від 24.10.2022 позивач сам доводить, що проживає за адресою місця знаходженя спірного будинку, який ним подарований відповідачу (а.с.87-89).

За ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, згідно ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, тобто положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні, тому суд за власною ініціативою застосовувати позовну давність права не має.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції слід дотримуватися судам при розглядів спорів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, строки позовної давності застосуванню не підлягають.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

У пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Span" від 9 грудня 1994 р., визначено, що статтю 6 пункт 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень та детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі "Серявін проти України" від 10 травня 2011 року, пункт 58).

За викладених фактичних обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

V. Розподіл судових витрат

У порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Щодо витрат, понесених відповідачем на правову допомогу у розмірі 7 820,00 грн та заявлених до сятгнення з позивача суд зазначає таке.

Відповідно до п.п 1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Положення статті 137 ЦПК України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя N R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява N 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява N 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано договір про надання правової допомоги представником у цивільній справі від 22.10.2020, додаткову угоду від 02.10.2023 до договору від 22.10.2020 про витрати на професійну правничу допомогу адвокатом у цивільній справі та довідку про вартість послуг представника позивача у цивільній справі за 2020-2023 роки (а.с.55,179,180).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 28.12.2020 року у справі №640/18402/19.

З урахуванням обставин справи, предмету спору, категорії та характеру складності справи та те, що витрати, понесені відповідачем на правову допомогу в розмірі 7 820,00 гривень є реальними, підтвердженими матеріалами справи, а тому підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 4,13, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договорів дарування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 7820 (сім тисяч вісімсот двадцять) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1

Місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2

Місце проживання: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення складений та підписаний: 21.11.2023

Головуюча суддя Людмила ПРОЦЕНКО