Номер провадження: 22-ц/813/4753/23 Головуючий у 1-й інстанції: Гниличенко М.В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) - Базіль Л.В.,

суддів: Воронцової Л.П.

Приходько Л.А.

секретар Кузьміч Г.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2022 року, ухваленого у складі судді

Гниличенка М.В. зі складенням повного тексту судового рішення 22.12.2022 року у справі №495/10543/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби про відшкодування моральної шкоди та недоотриманого грошового забезпечення в рамках кримінальної справи №495/2212/18

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 на підставі Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон № 266/94-ВР) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000000 грн. та втраченого заробітку в розмірі 265532,92 грн. в рамках кримінальної справи №495/2212/18.

Позовні вимоги мотивував тим, що 01 червня 2017 року відносно нього ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 прокуратурою Одеської області було розпочато досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000715 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України.

16 листопада 2017 року під час досудового розслідування зазначеного кримінального провадження, його було затримано у порядку ст. 208 КПК України та проведено особистий обшук.

На момент затримання, він обіймав посаду начальника міжрайонного оперативного відділу з місцем дислокації Білгород-Дністровського оперативно-розшукового управління Південного міжрегіонального управління Державної прикордонної служби України.

17 листопада 2017 року йому було повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, наступного дня, тобто 18 листопада 2017 року на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси, стосовно нього ( ОСОБА_1 ) застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 15 січня 2018 року, з правом внесення застави у розмірі 480000 грн.

20 листопада 2017 року відповідно до наказу голови Державної прикордонної служби №1179-ос у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, позивача було звільнено із займаної посади, а з 16.11.2017 року припинено виплату грошового забезпечення.

24 листопада 2017 року на підставі ухвали Апеляційного суду Одеської області стосовно позивача було внесено заставу, у зв`язку з чим, цього ж дня його було звільнено з-під варти.

12 січня 2018 року слідчим суддею Приморського районного суду

м. Одеси продовжено строк виконання ОСОБА_1 обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України до 15 березня 2018 року.

28 лютого 2018 року обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні було направлено до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.

26 лютого 2020 року вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю наявності у діях обвинувачених складу кримінального правопорушення.

28 вересня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду зазначений вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Посилаючись на зазначені судові рішення, позивач вважав, що підстава притягнення його до кримінальної відповідальності була необґрунтованою, передчасною та такою, що не знайшла свого об`єктивного підтвердження і в подальшому спростована вказаними рішеннями судів.

Також зазначав про те, що під час перебування у статусі підозрюваного, обвинуваченого, його було позбавлено волі впродовж 9 діб, під час затримання проведено особистий обшук, та на протязі 7 місяців він був відсторонений від посади у зв`язку з чим недоотримав заробіток, на який розраховував.

На думку позивача, через безпідставне звинувачення його посадовими особами прокуратури Одеської області, він фактично втратив перспективу професійного росту та престижну професію, а тому вважав, що матеріальна шкода, спричинена йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності у вигляді недоотриманого грошового забезпечення та інших виплат складає 265532,92 грн.

Покликався на те, що унаслідок неправомірних дій органу досудового розслідування йому спричинено моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав унаслідок незаконного та невмотивованого притягнення до кримінальної відповідальності. Його усталені життєві зв`язки розірвалися, люди, які йому раніше довіряли, відвернулися від нього, у зв`язку з чим він залишився сам на сам зі своїми проблемами. Зазначені обставини негативно вплинули на звичайний життєвий ритм, що позначилося на загальному психологічному стані та призвело до душевних страждань.

Протягом тривалого часу, а саме 46 місяців та 12 діб, позивачу та його близьким довелося змінити свої життєві плани, багато справ, запланованих раніше, що потребували пересування за межі міста, області, країни довелося відкласти, а від деяких взагалі змушений був відмовитися.

Посилаючись на перелічені обставини, розмір моральної шкоди, позивач оцінив та просив відшкодувати у сумі 2000000 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 грудня 2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України передано на розгляд до Київського районного суду м. Одеси (т.1 а.с. 184-186).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2022 року з урахуванням ухвали Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2022 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави України в особі Державної казначейської служби за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку грошові кошти на користь

ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 690000 грн. та в рахунок відшкодування недоотриманого заробітку в розмірі 34342,33 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.02.2020 року, який ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.09.2021 року залишений без змін, позивача ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч.3 ст.368 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення, тому останній має право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду».

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду Державна казначейська служба України через свого представника Богдан І.С. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Апеляційними вимогами є те, що суд першої інстанції помилково ототожнив особу, яка завдала шкоду з Державною казначейською службою України, оскільки остання здійснює казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює державний бюджет або державу, а тому не є належним відповідачем у цій справі.

Відтак, місцевим судом не було враховано ту обставину, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими або службовими особами є держава як учасник цивільних відносин, як правило в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

За таких умов, на думку представника відповідача, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким є Одеська обласна прокуратура (колишня назва Прокуратура Одеської області), дії якої, на думку позивача призвели до порушення його прав та законних інтересів, а не казначейство.

Вказує на те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, оскільки стягнення з єдиного казначейського рахунку зазначених у резолютивній частині грошей, призведе до нецільового використання бюджетних коштів, оскільки кошти, які виділяються на утримання органів Казначейства, як окремих юридичних суб`єктів та суб`єктів господарювання, на цілі, визначенні чинним законодавством, не можуть бути стягнуті на користь інших осіб.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню зазначає, що розрахунок наведений судом першої інстанції із застосуванням коефіцієнта 2,5 не передбачений Законом № 266/94-ВР.

На думку відповідача, з огляду на положення вимог закону, розмір моральної шкоди, що міг бути відшкодований на користь позивача мав обраховуватися, виходячи з обрахунку: період перебування під слідством (46 місяців) * 2481 грн. (розмір одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року), та загалом не повинен був перевищувати 114126 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення втраченого заробітку, відповідач вважає, що у разі незгоди заявника з розрахунками проведеними його колишнім роботодавцем при звільненні, ОСОБА_1 мав звернутися до суду з окремим позовом про відшкодування втраченого заробітку (недоотриманого грошового забезпечення), що не могло бути здійснено судом у межах даної справи в порядку Закону № 266/94-ВР.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2022 року скасувати у частині задоволених позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 690000,00 грн. та недоотриманого заробітку в розмірі 34342 грн. з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вказаних вимог у повному обсязі, а саме про відшкодування 2000000 грн. моральної шкоди та 265532,92 грн. втраченого заробітку.

На думку позивача, обраховуючи розмір коштів, що підлягають стягненню в рахунок відшкодування недоотриманого заробітку, суд першої інстанції не врахував, що заявник на час виникнення спірних правовідносин проходив військову службу у Державній прикордонній службі України, отримував не заробітну плату, а грошове забезпечення, суд не зважив на посилання у позові на ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Відтак, на переконання позивача, суд не вірно застосував нормативні документи для обрахунку завданої матеріальної шкоди, не прийняв до уваги наведений у позові розрахунок недоотриманого грошового забезпечення.

Також не погоджуючись із рішенням суду в частині визначення розміру моральної шкоди зазначає, що з огляду на значну тривалість кримінального провадження стосовно нього, обмеження у зв`язку з цим можливості вільно пересуватися територією України та виїжджати за її межі, необхідність здійснювати додаткові заходи з метою захисту від пред`явленого обвинувачення, що в сукупності свідчить про створення значних складнощів в організації його повсякденного укладу життя, необхідності змінювати свої звички та бажання, перебування 9 діб під вартою, відсторонення від посади, вважає, що розмір завданої йому моральної шкоди слід відшкодувати у заявленому розмірі 2000000 грн.

Позиція сторін на стадії апеляційного перегляду справи.

Правом подачі відзиву на апеляційні скарги сторони не скористалася.

Апеляційний розгляд.

Приймаючи участь в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Война А.А. підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, поданої позивачем з підстав у ній викладених. Заперечували проти задоволення апеляційної скарги Державної казначейської служби України.

Представники Державної казначейської служби України, будучи повідомленими у встановленому законом порядку про дату, час та місце апеляційного розгляду справи в судове засідання не з`явилися, з заявою про відкладення розгляду справи на адресу суду не зверталися.

У відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, апеляційний суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності представників Державної казначейської служби України, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України це не є перешкодою для розгляду справи. Позиція апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу Державної казначейської служби України слід задовольнити з таких підстав.

Обставини справи.

16 листопада 2017 року старшим слідчим другого Слідчого відділу прокуратури Одеської області Карачебан А.О., було затримано ОСОБА_1 у порядку ст. 208 КПК України, про що складено протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину (т.1 а.с. 24-28).

18 листопада 2017 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 15:15 год., 15.01.2018 року. Визначено розмір застави, як запобіжного заходу у розмірі 480000 грн. У разі внесення застави, покладено на підозрюваного обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК України (а.с. 61-62).

01 грудня 2017 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси тимчасового відсторонено ОСОБА_1 від посади начальника міжрайонного оперативного відділу з місцем дислокації Білгород-Дністровського оперативно розшукового управління Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (а.с. 63-66).

27 лютого 2018 року Слідчим в ОВС другого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області Карачебан А.О. стосовно позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000715 складено обвинувальний акт, який затверджено прокурором відділу процесуального керівництва управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області Лященко А.В. (а.с. 29-47).

15 червня 2018 року згідно витягу з наказу Начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служи України №218-ОС, позивача ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України за ст. 26 ч.6 пунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту) з урахуванням підпункту ї (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону) пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону та підпункту б частини другої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (а.с. 71).

26 лютого 2020 року вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України та виправдано його на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення (а.с.73-111).

28 вересня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 лютого 2020 року залишено без змін (а.с. 112-139).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Положеннями п.1 ч.1 ст.1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч.2 ст.1 Закону № 266/94-ВР).

Згідно п.1 ч.1 ст.2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

У відповідності до п.1,5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статі 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення (ч.1 ст.4 Закону № 266/94-ВР).

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч.5 ст.4 Закону № 266/94-ВР).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. (ч.6 ст.4 Закону № 266/94-ВР).

Згідно із ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У п.п. 30,31 постанови пленуму Великої Палати Верховного суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц зазначено,що: належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу.

Велика Палата Верховного суду переглядаючи справу №201/10234/20, предметом розгляду якої була заява про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним арештом на підставі Закону №266/94-ВР, у пункті 119 цієї постанови вказала, що: Державне казначейство України не може бути окремим відповідачем у цих справах, оскільки належним відповідачем у цих справах є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Як вбачається із змісту позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом саме до Держави України в особі Державної казначейської служби України, вважаючи саме цей орган державної влади належним відповідачем у справі.

При цьому, аргументуючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 покликався на те, що моральну та майнову шкоду йому було завдано у зв`язку з притягнення до кримінальної відповідальності саме службовими особами прокуратури Одеської області.

Відтак, слід дійти висновку про відсутність обставин, які б свідчили про те, що Державна казначейська служба України є належним та самостійним відповідачем у справі, оскільки між притягненням позивача до кримінальної відповідальності і рішеннями (діями) Державної казначейської служби України відсутній причинно-наслідковий зв`язок.

Однак, позовні вимоги до органу прокуратури у межах цієї справи

ОСОБА_1 не пред`являв, питання про заміну первісного відповідача чи залучення до участі у справі у якості співвідповідача прокуратуру Одеської області (наразі Одеську обласну прокуратуру), позивач також не ініціював.

А тому висновки суду першої інстанції щодо належного відповідача у справі є помилковими, оскільки місцевий суд покликаючись на правову позицію Верховного Суду (постанова від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц) помилково витлумачив її зміст, та не у повному обсязі відобразив у мотивувальній частині власного рішення, частину змісту вказаної постанови касаційного суду, яка містить висновки про неналежність Державної казначейської служби України чи її територіального органу до кола суб`єктів, якими порушуються права чи інтереси позивача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

За встановлених обставин, аргументи Державної казначейської служби України про її неналежність до числа відповідачів у цій справі є слушними, а відтак у задоволенні позову ОСОБА_1 належить відмовити саме з підстав пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача.

З цих підстав, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд відхиляє, оскільки позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача.

При цьому слід зауважити, що суд першої інстанції не мав таких правомочностей, як притягнення належного відповідача до участі у справі за власною ініціативою, оскільки це порушує принцип незалежності та безстороності суду у поєднанні з принципом диспозитивності.

З огляду на викладене, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову, з огляду на неналежний суб`єктний склад учасників цієї справи.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що позивач не обмежений у можливості ініціювання подачі нового позову, шляхом звернення до суду за захистом прав та інтересів, за умови дотримання вимог закону, в частині пред`явлення позову до належного відповідача.

У відповідності до приписів п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями п.1,3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги Державної Казначейської служби України, та скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2022 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та недоотриманого грошового забезпечення в рамках кримінальної справи №495/2212/18.

Приписами ч.7 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п.13 ч.2 ст. 3 Закону України Про судовий збір судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Зважаючи на те, що у цій справі позивач звільнений від сплати судового збору, відтак судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі

18607,50 грн., понесені Державною казначейською службою України належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Повний текст постанови складено 03.05.2023 року.

Керуючись ст. 367,374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд:

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та недоотриманого грошового забезпечення в рамках кримінальної справи №495/2212/18 відмовити.

Судові витрати за подання апеляційної скарги, понесені Державною казначейською службою у сумі 18607,50 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий Л.В. Базіль

Судді: Л.П. Воронцова

Л.А. Приходько