Дата документу 20.11.2023 Справа № 335/8467/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/8467/21 Головуючий у 1 інстанції: Геєць Ю.В.
№ 22-ц/807/1758/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Працевитого Геннадія Олександровича на рішення Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 20 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 26.01.2021 року позивач ОСОБА_1 отримав позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк», в якій представник Банку зазначає, що 06.06.2019 року між Банком та позивачем було укладено кредитний договір на підставі заяви б/н від 06.06.2019 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, за яким Банк просить стягнути з ОСОБА_1 - 666 096,57 грн.

Банком стверджується, що ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, що складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Однак, Анкету-заяву від 06.06.2019 року про приєднання до банківських послуг, або будь- які інші документи, позивач не підписував.

17.06.2021 року представник Банку надав суду відзив на позов в якому вказує, що Анкета-заява від 06.06.2019 року підписана ПриватБанком та ОСОБА_1 має правовий статус електронного документу, тобто ця анкета-заява підписана клієнтом на електронному сенсорному пристрої (планшеті) - електронний пристрій із сенсорним екраном, на якому особа створює цифровий підпис.

Разом з цим, позивач наголошує, що Анкету-заяву від 06.06.2019 року про приєднання до банківських послуг він не підписував.

Підпис, зазначений в заяві-анкеті від 06.06.2019 року є однаковим на кожному листі, та скоріше за все оригіналу вказаної анкети в банку немає, а сам підпис ОСОБА_1 був скопійований Банком самостійно з електронного файлу та розміщений на вказаній анкеті.

Звертає увагу, що до 17.12.2019 року законодавством не було передбачено можливості підписання договорів з банками за допомогою електронного сенсорного пристрою із сенсорним екраном (планшету), а тому спірний договір від 06.06.2019 року укладений за допомогою такого засобу підписання не можна вважати підписаним, в зв`язку з чим такий договір є нікчемним в силу ч. 2 ст. 1055 ЦК України.

Зазначає, що в редакції законодавства, яке діяло 06.06.2019 року, тобто на дату підписання Анкети-заяви від 06.06.2019 року було передбачено лише підписання договорів або в письмовому вигляді, шляхом проставлення власного підпису на паперовому екземплярі договору, в порядку Законів України «Про електронні довірчі послуги», «Про електронні документи та електронний документообіг», або шляхом використання електронного цифрового підпису (за допомогою електронного підпису у вигляді сертифікату).

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, Анкета-заява від 06.06.2019 р. не могла бути підписаною за допомогою проставлення свого підпису у відділенні банку на планшеті, а тому така Анкета-заява, яка по суті складає кредитний договір між банком та споживачем, є недійсною (нікчемною).

В зв`язку з недійсністю Анкети-заяви від 06.06.2019 року, незаконними також є всі дії банку щодо нарахування позичальнику відсотків, штрафів та комісій за кредитом, оскільки вони були нараховані на підставі умов, які не були погоджені з Позичальником.

Оскільки позивач не підписував Анкету-заяву від 06.06.2019 року, а тому- відповідно, не погоджував (акцептував) Умови, Правила та Тарифи, що розміщені на сайті банку.

Оскільки кредитний договір/анкета-заява № б/н від 06.06.2019 року не укладався та не підписувався позивачем, такий договір є недійсним в порядку ст.ст. 203, 215 ЦК України.

З Паспортом споживчого кредитування та Тарифами Банку ОСОБА_1 не ознайомлювався, відповідно жодного підпису в підтвердження ознайомлення з вказаними паспортом та тарифами не проставляв ні шляхом власноручного підписання на паперовому документі ні за допомогою цифрових або електронних засобів.

Позивач зазначає, що він не заперечує щодо користування карткою. Проте, користувався ще з 2018 року на підставі договору карткового рахунку. Дії щодо нарахування відсотків, комісій, пені та штрафів з боку Банку є незаконними, адже були зроблені в односторонньому порядку, що повністю не свідчить про визнання таких змін позичальником.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, визнати кредитний договір від 06.06.2019 року разом з Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 06.06.2019 року, підписану від імені ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк»; визнати недійсним паспорт споживчого кредитування від 06.11.2019 року підписаний від імені ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк»; визнати незаконними дії відповідача в частині нарахування за кредитним договором від 06.06.2019 року відсотків, комісії, пені та штрафів.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 20 квітня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі адвоката Працевитого Г.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначено, що жодним чином не може вважатися підписом, прирівняним до зразку аналогу власноручного підпису, оскільки він можу бути викладений лише на письмовій заяві, а не електронній. Відповідачем не надано будь-якої письмової згоди сторін, на якій викладені оригінальні письмові зразки власноручних підписів сторін. Оскільки до 17.12.2019 року законодавством не було передбачено можливості підписання договорів з банками з допомогою електронного сенсорного пристрою, договір, укладений за допомогою такого засобу підписання, не можна вважати підписаним, у зв`язку з чим такий договір є нікчемним.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти доводів апелянта, посилаючись на те, що анкета-заява, паспорт споживчого кредитування, які підписані банком та ОСОБА_1 мають правовий статус електронного документу, тобто ці документи підписані клієнтом на електронному сенсорному пристрої (планшеті) банка, на якому особа створює аналог власноручного підпису, який нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом. Крім того, кожен документ, підписаний позивачем, містив застереження щодо прирівняння електронного підпису до власноручного підпису.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим оформив анкету - заяву б/н від 06.06.2019 року на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Крім того, 06.11.2019 року ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту, отримав картку типу: Преміальна картка World Elite кредитний ліміт до 400 000 грн.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 06.06.2019 року та Паспорт споживчого кредитування/Тарифи Банка від 06.11.2019 року підписані ПриватБанком та ОСОБА_1 мають правовий статус електронного документу, тобто ця анкета-заява та паспорт підписані клієнтом на електронному сенсорному пристрої (планшеті) банка це електронний пристрій із сенсорним екраном, на якому особа створює аналог власноручного підпису, який нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом.

До відзиву на позовну заяву банк подав до суду електронні копії, засвідченні електронним цифровим підписом представника банку, зокрема: анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» від 06.06.2019 року та паспорт споживчого кредиту від 06.11.2019 року, довідки банку щодо строку дії кредитних карток ОСОБА_1 та змін умов кредитування/розміру кредитного ліміту.

Також представником відповідача надана, банківська виписка за договором за період з 07.11.2019 року по 19.01.2021 року, з якої слідує, що користування встановленим кредитним лімітом відбулося вже після підписання ОСОБА_1 паспорту споживчого кредитування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з підтвердження належними і допустимими доказами факту укладання кредитного договору та необґрунтованості вимог позивача.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законами, іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відсутність такої письмової угоди у випадку вчинення дій з виконання договору, підписаного факсиміле, не може бути умовою недійсності вчиненого та виконуваного правочину (подібний висновок висловлений Верховний Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 143/228/17, провадження № 61-31586св18).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що анкета-заява ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 06.06.2019 року має застереження ОСОБА_1 про те, що при використанні ним електронного підпису чи іншого аналогу власноручного підпису для підписання Анкети-заяви така підпис прирівнюється до його власноручного підпису.

Пунктами 3, 5, 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» дані визначення поняттям, а саме:

3) електронна форма представлення інформації - спосіб документування інформації, що означає створення, запис, передачу або збереження інформації у цифровій чи іншій нематеріальній формі за допомогою електронних, магнітних, електромагнітних, оптичних або інших засобів, здатних до відтворення, передачі чи зберігання інформації. Електронною формою представлення інформації вважається документування інформації, що дає змогу її відтворювати у візуальній формі, придатній для сприйняття людиною;

5) електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі;

7) електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем.

Згідно ч. 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом.

За змістом ст.ст. 5-8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, то він має електронну форму.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»).

Статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено щодо інформації, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. Так, кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності.

Згідно з ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Відповідно до ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, ще електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акценту) другою стороною.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про факт підтвердження прийняття ОСОБА_1 пропозиції банка щодо укладання та погодження всіх умов кредитного договору, про що свідчить виписка за договором. Факт отримання та користування грошовими коштами ОСОБА_1 не спростовано.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Виписка за кредитним договором є належним та допустимим доказом, бо виписка є первинним бухгалтерським документом. Так, банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5.

Отже, правильними є виснування суду про те, що відповідач діяв у відповідності до вищевказаних норм права та уклав з ОСОБА_1 06.06.2019 року кредитний договір, який є обов`язковим до виконання.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 користувався коштами банку та здійснював погашення заборгованості за договором, чим підтверджував та розумів своє зобов`язання перед банком, що свідчить про виконання угоди сторонами, а тому підписання Анкети-заяви та паспорту споживчого кредиту за допомогою факсимільного відтворення його підпису за обставин цієї справи не свідчить про їх недійсність, а тому суд обґрунтовано виходив з відсутності підстав для визнання кредитного договору від 06.06.2019 року разом з Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 06.06.2019 року, визнання недійсним паспорту споживчого кредитування від 06.11.2019 року.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач не надав суду докази звернення до правоохоронних органів з метою захисту своїх порушених прав та притягнення винних осіб до відповідальності, стверджуючи, що підпис на кредитному договорі йому не належить.

Встановивши в процесі судового розгляду справи, що позивач не довів жодними належними і допустимими доказами, які б у сукупності відповідали вимогам достатності, на підтвердження заявлених ним вимог,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору від 06.06.2019 року недійсним.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання незаконними дії банка з приводу нарахування за кредитним договором від 06.06.2019 року відсотків, комісії та неустойки, суд першої інстанції правомірно виходив з неефективності обраного способу захисту позивачем.

Так, у Постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року справа № 320/8618/15-ц провадження № 61-4393сво18 зазначено, що у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги Об`єднана палата вважає, що позовна вимога про зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції на тіло кредиту по кредитному договору, є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства.

Таким чином, правильними є висновки суду, що нарахування банком за кредитним договором від 06.06.2019 року відсотків, комісії та неустойки є лише попередньою фіксацією факту наявності боргу та порушення цивільно-правових зобов`язань, а тому не впливає на права позивача і позовна вимога про визнання незаконними дії банка щодо нарахування цих платежів/сум не є ефективним способом захисту, а тому ці позовні вимоги не підлягали задоволенню.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 стверджував, що не підписував кредитний договір від 06.06.2019 року та його складові. Разом з тим, позивач не заперечував щодо користування кредитною карткою АТ КБ «ПриватБанк».

Матеріалами справи підтверджено факт надання банком ОСОБА_1 кредитної карти НОМЕР_1 (а.с.67), встановлення кредитного ліміту 06.11.2019 року у розмірі 295 000,00 грн, а також активне користування кредитною картою НОМЕР_1 упродовж двох років (а.с.52-61).

З огляду на викладене, безпідставними є доводи апелянта про неукладеність кредитного договору.

Та обставина, що спосіб укладення договору не надає споживачеві відомостей про всі умови договору або іншим чином порушує його права, може бути підставою для коригування розміру заборгованості або для відмови у позові про стягнення грошових сум з позивача у різі заявлення банком до нього відповідного позову.

Доводи апеляційної скарги загалом зводяться до неможливості вважати підпис, здійснений на електронному сенсорному пристрої (планшеті), таким, що прирівнюється до власноручного підпису.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується те, що сторонами було узгоджено, що підписання заяви здійснюватиметься в електронному вигляді у даному випадку підписання електронним підписом на екрані електронного сенсорного пристрою (планшеті), що відноситься до власноручного цифрового підпису.

Фактично відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦПК України цифровий підпис це аналог власноручного підпису, а підписаний в такий спосіб договір прирівнюється до вчиненого.

Апелянт зазначені докази не спростував.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність вимог позивача.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти до висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Зазначених вимог, суд першої інстанції дотримався, а доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права спростовуються матеріалами справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими та безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вказаного, колегія суддів доходить до висновку, що жодними доказами не доведено підтвердження обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог.

Відтак, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивачем не надано достатніх доказів, які б підтверджували позовні вимоги.

Зазначене рішення є мотивованим, узгоджується з іншими встановленими обставинами справи.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Працевитого Геннадія Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 20 квітня 2023 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков