Справа № 216/2244/21
провадження №2/216/365/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року м. Кривий Ріг

Центрально Міський районний суд м. Кривого Рогу у складі:

головуючого судді: Бутенко М.В.

за участю

секретар судового засідання Кравець А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним.

Свою позовну заяву обґрунтовує наступним: відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 28 липня 1993 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної, спільної сумісної власності належала родичам позивача: батьку - ОСОБА_3 , матері - ОСОБА_4 , брату - ОСОБА_5 , брату - ОСОБА_6 та племіннику ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за Законом від 20 жовтня 1998 року, позивач - ОСОБА_1 є спадкоємцем майна після смерті батька - ОСОБА_3 , а саме 1/5 частини трикімнатної квартири, яка розташована у АДРЕСА_2 .

Вищезазначене Свідоцтво про право на спадщину за Законом посвідчено державним нотаріусом Першої Криворізької держнотконтори - Шабліян Е.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2-7311, що підтверджується копією свідоцтва.

Згідно Договору про визначення часток у квартирі - спільній сумісній власності від 04 квітня 2009 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 належало 4/5 (чотири п`ятих) частини у квартирі АДРЕСА_1 , визначаються рівними і становлять по 1/5 (одній п`ятій) частці цілої квартири кожному.

Вищезазначений Договір про визначення часток у квартирі - спільній сумісній власності посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу - Соболевою Л.А. та зареєстровано в реєстрі за № 764, що підтверджується копією Договору.

13 квітня 2009 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з однієї сторони та Відповідачем - ОСОБА_2 з другої сторони було укладено Договір довічного утримання (догляду), що підтверджується копією договору.

Вищезазначений Договір посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області - Соболевою Л.А. та зареєстровано у реєстрі за № 843, що підтверджується копією Договору.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат позивача - ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Він був інвалідом 2 групи.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер брат позивача - ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Позивач вважає що Договір довічного утримання (догляду) від 13 квітня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з однієї сторони (Відчужувачами) та Відповідачем - ОСОБА_2 з другої сторони (Набувачем), повинен бути визнаний недійним, з наступних підстав.

По-перше: у статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

Згідно п. 1.1. Договору довічного утримання (догляду), Відчужувачі передають у власність Набувача, а Набувач приймає у власність 3/5 (три п`ятих) частини квартири АДРЕСА_1 , взамін чого зобов`язується забезпечувати Відчужувачів утриманням та доглядом довічно.

Відповідно до п.2.1 Договору, матеріальне забезпечення в цілому з утримання і догляду, яке щомісячно повинно було надаватись Відповідачем - Відчужувачам, становить 600 (шістсот) гривень.

Згідно п.2.2. Договору, утримання (догляд), визначився сторонами у вигляді:

- забезпечення Відчужувачів продуктами харчування;

- забезпечення Відчужувачів придатним для носіння одягом та взуттям;

- забезпечення Відчужувачів лікарськими засобами на підставі виданих лікарями рецептів, незалежно від їх вартості;

- забезпечення догляду та надання необхідної допомоги;

- забезпечення Відчужувачів житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання їх у квартирі, 3/5 частини якої відчужувалось;

- оплати ритуальних послуг у випадку смерті будь-кого з Відчужувачів

Відповідач взагалі не виконував взяті на себе обов`язки, які передбачені Договором, не звертав уваги на потреби ОСОБА_7 і їх стан здоров`я, не забезпечував їх харчуванням, медикаментами, необхідною допомогою, взуттям, одягом і взагалі відмовлявся доглядати ОСОБА_7 .

За станом здоров`я та віку, ОСОБА_7 часто лежали в лікарні. Відповідач жодного разу їх |не провідав, не доглядав за ними, і взагалі дуже погано до них ставився, що знаходило своє підтвердження в тому, що Відповідач навіть не спілкувався з Відчужувачами.

Частиною першою стати 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідач ОСОБА_2 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, навіть у теперішній час знаходиться у розшуку МВС України, має борги перед банками та характеризується як дуже безвідповідальна особа та такий, який має проблеми із Законом.

Тобто, Відповідач навмисно порушував умови Договори, норми Цивільного кодексу України, Кримінального кодексу України та створював лише проблеми Відчужувачам, користуючись тим, що внаслідок проблем зі здоров`ям, вони не мали можливості подати до; суду позовної заяви про розірвання Договору довічного утримання (догляду).

Відповідно до Договору-замовлення на організацію та проведення поховання № 1378 від 04.03.2021 року та Договору-замовлення на організацію № 1530 від 12.03.2021 року, саме позивачем ОСОБА_1 були організовані усі ритуальні послуги по організації та похованню ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідно та сплачені кошти у розмірі 1780,00 гривень за поховання кожного, що підтверджується копіями Договорів, накладних та квитанцій.

В п. 2.2. Договору чітко вказано, що Відповідач зобов`язаний оплатити ритуальні послуги у випадку смерті будь-кого із Відчужувачів.

Але, в порушення норм Договору, Відповідач не тільки не оплатив ритуальні послуги після смерді ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а взагалі не цікавився тим, що вони погано себе почували, внаслідок чого померли та позивач впевнений, що Відповідач навіть зараз не знає про їх смерть.

За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття?204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач вважає, що усі наведені ним докази підтверджують факт того, що Відповідач - ОСОБА_2 злісно ухилявся від виконання умов Договору довічного утримання (догляду), грубо порушуючи усі пункти Договору, починаючи з матеріального забезпечення та закінчуючи проведенням організації та проведення поховання Відчужувачів.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Просить суд постановити рішення. яким визнати недійсним Договір довічного утримання (догляду) від 13 квітня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Олександровичем 3) однієї сторони та ОСОБА_8 з другої сторони, який нотаріусом Криворізького міського Дніпропетровської | області - Соболевою Л.А. та зареєстровано у реєстрі за № 843.

В судовому засіданні, 20.11.2023 року, позивач ОСОБА_1 свою позовну заяву підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Статтею 55 Конституції України гарантований судовий захист прав і свобод людини та громадянина.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 28 липня 1993 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної, спільної сумісної власності належала родичам позивача: батьку - ОСОБА_3 , матері - ОСОБА_4 , брату - ОСОБА_5 , брату - ОСОБА_6 та племіннику ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за Законом від 20 жовтня 1998 року, позивач - ОСОБА_1 є спадкоємцем майна після смерті батька - ОСОБА_3 , а саме 1/5 частини трикімнатної квартири, яка розташована у АДРЕСА_2 .

Вищезазначене Свідоцтво про право на спадщину за Законом посвідчено державним нотаріусом Першої Криворізької держнотконтори - Шабліян Е.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2-7311, що підтверджується копією свідоцтва.

Згідно Договору про визначення часток у квартирі - спільній сумісній власності від 04 квітня 2009 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 належало 4/5 (чотири п`ятих) частини у квартирі АДРЕСА_1 , визначаються рівними і становлять по 1/5 (одній п`ятій) частці цілої квартири кожному.

Вищезазначений Договір про визначення часток у квартирі - спільній сумісній власності посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу - Соболевою Л.А. та зареєстровано в реєстрі за № 764, що підтверджується копією Договору.

13 квітня 2009 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з однієї сторони та Відповідачем - ОСОБА_2 з другої сторони було укладено Договір довічного утримання (догляду), що підтверджується копією договору.

Вищезазначений Договір посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області - Соболевою Л.А. та зареєстровано у реєстрі за № 843, що підтверджується копією Договору.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат позивача - ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер брат позивача - ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Позивач вважає що Договір довічного утримання (догляду) від 13 квітня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з однієї сторони (Відчужувачами) та Відповідачем - ОСОБА_2 з другої сторони (Набувачем), повинен бути визнаний недійним, оскільки відповідач по справі не виконував умови договору: не доглядав за родичами, не утримував їх, не лікував, не ховав після смерті.

За загальним правилом, передбаченим ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду).

Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем.

Згідно ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. В силу ч. 2 ст. 755 ЦК, договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Відповідно до норм ч.ч. 1-2 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. У разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови "Про судову практику розгляду спорів про визнання правочинів недійними" від 06.11.2009 року N 9 правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розгляд, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Зокрема статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позову про те, що відповідач не виконував або неналежним чином виконував свої зобов`язання згідно умов договору довічного утримування (догляду), не знайшли підтвердження й повністю спростовані сукупністю досліджених в суді доказів. Договір довічного утримування (догляду) діяв довготривалий термін, і за час його дії не був оскаржений жодним з трьох відчужувачів до їх смерті.

Суд враховує те, що позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження підстав недійсності оскаржуваного договору.

За таких обставин, підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договору довічного утримання (догляду) від 13.04.2019 року, судом не встановлено.

З огляду на зазначені правовідносини, порушених прав позивача, які б підлягали захистові, судом у цій справі не встановлено, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст.5,10,15,58-60,208,212-215,218,223 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: М. В. БУТЕНКО