Справа № 629/5630/23
Номер провадження 2/629/1058/23
14.11.2023 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Каращука Т.О., за участю секретаря судового засідання Кремінь М.О., розглянувши у м. Лозова Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №629/5630/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру, -
Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 31,7 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 1977 року. Від даного шлюбу вони мають двох дітей, які на даний час вже є повнолітніми. У період зареєстрованого шлюбу сім"я мешкала в АДРЕСА_2 . Вказана квартира належала позивачу, колишній дружині, ОСОБА_2 , та їх дітям - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 29 грудня 1993 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду Приморського району. З січня 1995 року з дружиною відносини суттєво погіршилися, було втрачено взаєморозуміння, пошана і довіра один до одного. У вересні 1995 року вони з колишньою дружиною прийняли остаточне рішення щодо припинення відносин і шлюбу. В зв"язку з чим ними на продаж була виставлена квартира. Вони продали належну їм квартиру, що підтверджує договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22 вересня 1995 року, гроші поділили і роз`їхались по різним містам. Колишня дружина разом з дітьми переїхала на постійне місце проживання до міста Харкова, де придбала собі трикімнатну квартиру по АДРЕСА_3 . Навесні 1998 року дружина повідомила йому, що подала позов до суду міста Харкова про розірвання шлюбу та його було розірвано. Згодом, у квітні 1999 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Лозівського міськвиконкому Харківської області позивач отримав свідоцтво про розірвання шлюбу. Після припинення відносин з ОСОБА_2 , восени 1995 року (після продажу квартири у м.Одеса) позивач повернувся до свого рідного міста Лозова, Харківської області, де мешкав у квартирі, яка належала його покійній матері (мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: АДРЕСА_4 . У серпні 1997 року позивач оформив спадщину після смерті матері і продав вже належну йому на праві особистої власності квартиру за вищевказаною адресою, що підтверджує копія договору купівлі-продажу від 05 вересня 1997 року, посвідченого Лозівською державною нотаріальною конторою Харківської області, яка долучена до позову. Після продажу квартири покійної матері 30 червня 1998 рок він купив на своє ім`я однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір було посвідчено Руденко Т.В. , приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області, за реєстром №1588. Під час посвідчення договору купівлі-продажу нотаріус перевірила його паспорт, де на стор. 10 містився запис про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_6 , жодної згоди на укладання договору купівлі-продажу колишня дружина не надавала, оскільки під час купівлі вони перебували на стадії розірвання шлюбу. Враховуючи вище вказане, позивач вважає, що продавши квартиру, яка була у його особистій власності (спадщина) він набув
кошти, які належали йому особисто, тому придбана ним, 30 червня 1998 року, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є його особистою приватною власністю. Зважаючи на вище викладене ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Провадження по справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано сторонам строк для подання заяв по суті.
31.10.2023 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому ОСОБА_2 зазначила, що проти задоволення позову не заперечує, та підтверджує, що спірна квартира, є особистою власністю позивача.
Відповідач визнала позов до розгляду справи по суті, а саме не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю за таких підстав.
ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 1977 року, про що свідчить ксерокопії паспорту та свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.6-7). Вказаний шлюб було розірвано 13.04.1999 року.
Як зазначено в позові та не оспорюється відповідачем, від вказаного шлюбу вони мають двох дітей, які на даний час вже є повнолітніми. У період зареєстрованого шлюбу сім"я мешкала в АДРЕСА_2 . Вказана квартира належала позивачу, колишній дружині, ОСОБА_2 , та їх дітям - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 29 грудня 1993 року.
Сторони продали вище вказану квартиру, що підтверджує договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22 вересня 1995 року(а.с.10).
Гроші за квартиру вони поділили і роз`їхались по різним містам. Колишня дружина разом з дітьми переїхала на постійне місце проживання до міста Харкова, де придбала собі трикімнатну квартиру по АДРЕСА_3 . Після припинення відносин з ОСОБА_2 , восени 1995 року (після продажу квартири у м.Одеса) позивач повернувся до свого рідного міста Лозова, Харківської області, де мешкав у квартирі, яка належала його покійній матері (мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: АДРЕСА_4 . Вище вказане також не оспорюється відповідачем.
ОСОБА_1 зазначає, що у серпні 1997 року він оформив спадщину після смерті матері. Позивач продав вже належну йому на праві особистої власності квартиру за вищевказаною адресою, що підтверджує копією договору купівлі-продажу від 05 вересня 1997 року, посвідченого Лозівською державною нотаріальною конторою Харківської області(а.с.13).
Після продажу квартири покійної матері 30 червня 1998 рок він купив на своє ім`я однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір було посвідчено Руденко Т.В. , приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області, за реєстром №1588(а.с.9).
Під час посвідчення договору купівлі-продажу нотаріус перевірила його паспорт, де на стор. 10 містився запис про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_6 , жодної згоди на укладання договору купівлі-продажу колишня дружина не надавала, оскільки під час купівлі вони перебували на стадії розірвання шлюбу.
Враховуючи вище викладене , ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів з позовом про визнання квартири його особистою власністю, а не власністю подружжя.
За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи
інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили, є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. ст. 325, 328 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його
приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Таким чином, дослідивши всі докази в їх сукупності, зважаючи на те, що сторони припинили фактично відносини у вересні 1995 року, тобто на момент придбання даної квартири позивач з відповідачем не перебували у фактичних відносинах, беручи до уваги факт того, що спільну квартиру було продано та поділено кошти між сторонами, а також з урахуванням того, що відповідач визнала позов, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо визнання права особистої власності на квартиру підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.12,13,60,81,89,141,263-265 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру- задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 31,7 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст виготовлено 20.11.2023 року.

Інформація про сторони:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП

НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_5

Суддя Т.О.Каращук