Справа № 369/4627/23
Провадження № 2/369/3654/23
РІШЕННЯ

Іменем України

20.11.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Соловюк В.І.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третя особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_3 про визнання протиправною відмову, визнання попередніх договорів припиненими, стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення штрафу,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 04 листопада 2021 року між ним та ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. За даними договорами відповідач зобов`язувався побудувати житловий будинок на земельній ділянці загальною площею 0,168га (після об`єднання двох земельних ділянок з присвоєнням їй кадастрового номеру) в с.Дмитрівка. На виконання умов попереднього договору, ним внесені авансові платежі: 04 листопада 198 970,51 грн., що в еквіваленті становить 7 603,00 дол.США, та 65 948,40 грн., що в еквіваленті становить 2520 дол.США. Натомість відповідач у порушення вимог чинного законодавства та взятих на себе обов`язків будівництво не здійснює, акти приймання-передачі робіт не складає і не направляє, тому він призупинив оплату за попереднім договором. Тобто саме через неправомірне порушення відповідачем своїх обов`язків по передньому договору. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою розірвати попередній договір та повернути кошти, але отримував неправомірні відмови.

Вказав, що у встановлений законом строк основний договір не був укладений, зобов`язання припинились через невиконання їх відповідачем, тому останній також зобов`язаний повернути йому сплачений аванс в розмірі 10 123 дол.США, що в еквіваленті становить 389 229,35 грн.

Проси суд:

визнати протиправною відмову ОСОБА_5 від зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку №4807 від 04 листопада 2021 року;

визнати протиправною відмову ОСОБА_5 від зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки №4806 від 04 листопада 2021 року;

визнати попередній договір купівлі-продажу житлового будинку №4807 від 04 листопада 2021 року припиненим, у зв`язку з невиконанням його умов ОСОБА_5 ;

визнати попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки №4806 від 04 листопада 2021 року припиненим, у зв`язку з невиконанням його умов ОСОБА_5 ;

стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 сплачені грошові кошти в розмірі 389 229,35 грн.;

стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 8193,70 грн.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 березня 2023 року позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2023 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд в порядку загального позовного провадження.

04 травня 2023 року до суду подано відзив на позов. Не погоджуючись з поданим позовом, відповідач ОСОБА_5 вказала, що на виконання умов попереднього договору нею було замовлено будівельні роботи. Станом на 20 лютого 2022 року виконаний другий етап будівельних робіт та складено акт приймання-передачі, але через військові дії акт не був направлений позивачу. Після відновлення своєї діяльності, перемовини з ОСОБА_4 результатів не дало, тому 20 грудня 2022 року нею направлено повідомлення щодо розірвання попередніх договорів в односторонньому порядку. Тому вимоги про визнання договорів припиненими не можуть бути задоволені. Також вважає укладені договори є фактично договорами підряду та регулюються іншими нормами. Через відмову саме позивача сплачувати кошти на виконання договорів, нею понесені збитки в розмірі 1 872 893,17 грн., тому сплачені кошти мають бути залишені у неї. Просила відмовити в задоволенні позову.

04 травня 2023 року у підготовчому судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 подала зустрічний позов. Свої вимоги мотивувала тим, що між нею та ОСОБА_4 укладені попередні договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. На виконання цих договорів між нею та ТОВ «КГЛ ГРУП» укладений договір підряду №3 від 23 листопада 2021 року. Станом на 20 лютого 2022 року був виконаний перший етап будівництва - спорудження фундаменту житлового будинку, про що складено акт№1 приймання підрядних робіт та акт приймання-передачі виконаних робіт. Через введення воєнного стану даний акт не зміг бути направлений ОСОБА_4 . Після відновлення своєї діяльності, у липні 2022 року вона намагалась провести перемовини щодо виконання умов попереднього договору. Але домовленості вони не досягли. У зв`язку з відмовою ОСОБА_4 виконувати свої зобов`язання за попереднім договором, 20 грудня 2022 року направлено повідомлення про розірвання попередніх договорів в односторонньому порядку.

Вказав, що укладені попередні договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки є удаваними договорами, позаяк були вчинені задля приховання сторонами іншого договору, а саме договору підряду. Враховуючи положення ст.377 ЦК України, положення попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки спрямовані на дотримання принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій це об`єкт розташований й фактично становлять один договір. На підставі ст. 235 ЦК України при розгляді даної справи суд має визнати, що сторонам вчинено саме цей правочин та вирішити із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Укладені попередні договори містять умови характерні саме для договорів будівельного підряду, передбачені ст.ст.837, 838, 843, 875, 879, 882 ЦК України. Так, попереднім договором встановлено, що вона має збудувати житловий будинок на земельній ділянці, причому спеціфікація будинку затверджена ОСОБА_4 , та обов`язковим додатком є додаток Стадії будівництва, порядок прийняття виконаних робіт. Тому відповідач фактично замовив будівництво житлового будинку за своїм вподобанням, погодив графік сплати коштів фактично по певній стадії готовності, та укладені договори договір підряду.

Оскільки ОСОБА_4 порушив умови договору щодо оплати вартості робіт, тому на підставі ст.886, ст.549 ЦК України, п.п.3, 9, 11 попереднього договору ОСОБА_4 має сплатити штраф в розмірі 10% від загальної вартості житлового будинку 19088 дол.США, що становить 722 304 грн.

Просив суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 штраф за попереднім договором в розмірі 722 304 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

22 травня 2023 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову, ОСОБА_4 вказав, що умови попереднього договору були порушені саме ОСОБА_5 , будь-які зміни до договору ними не погоджувались. Жодних письмових повідомлено про виконання, зміну інша сторона договору не надала. Відповідач має довести, що саме обставини введення воєнного стану стали форс-мажорними для даного зобов`язання. Акти, на які вона посилається, надіслані їй лише у січні 2023 року тобто відсутність будь-яких обґрунтувань щодо невиконання зобов`язань до 30 грудня 2022 року, враховуючи відсутність активних бойових дій в м.Києві.

Також необґрунтовано у зустрічний позовній заяві укладення між ними удаваного правочину. Так, його волевиявлення по укладеному попередньому договору є саме набуття права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Крім того, відповідач ОСОБА_5 не є господарюючим субєктом та не має права надавати послуги підряду. Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

30 травня 2023 року до суду подано відповідь на відзив по зустрічному позову. Додатково позивач ОСОБА_5 вказала, що нею дотримано строки будівництва, оскільки відповідні акти складені 20 лютого 2022 року. Форс-мажорні обставини є встановленими. Подана роздруківка переписки є належним доказом, що підтверджує належне виконання нею свої зобов`язань. Характер правовідносин повністю відповідає укладеним договорам підряду і жодних законодавчих обмежень немає щодо можливістю укладення такого договору між фізичними особами. Просила задоволити зустрічний позов.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

При розгляді справи представник позовні вимоги підтримав та просив задоволити позов у повному обсязі, відмовити у задоволенні зустрічного позову.

У судовому засіданні представник відповідача та третя особа підтримали вимоги за зустрічним позовом, який просили задоволити та відмовити у задоволенні первісного позову.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню частково, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

При розгляді справи судом встановлено, що 04 листопада 2021 року між ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності дів ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О.

04 листопада 2021 року між ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності дів ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О.

Згідно із ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

За попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку сторони зобов`язуються до 31 квітня 2022 року включно укласти договір купівлі-продажу житлового будинку, що буде збудований продавцем на земельній ділянці, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Дмитрівка, площею 0,168га (продавець зобов`язується об`єднати дві земельні ділянки з кадастровими номерами :09:004:5541, :09:004:5539, в одну, яка буде становити 0,168 га та присвоїти їй кадастровий номер) (п.1 попереднього договору).

В рахунок належних за Основним договором купівлі-продажу житлового будинку платежів покупець повинен сплатити продавцю гарантійний внесок в гривні в сумі 198 970,51 грн., що за комерційним курсом становить 7603 дол.США (п.2.1).

За попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки сторони зобов`язуються до 31 квітня 2022 року включно укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Дмитрівка, площею 0,168га (п.1 попереднього договору).

В рахунок належних за Основним договором купівлі-продажу житлового будинку платежів покупець повинен сплатити продавцю гарантійний внесок в гривні в сумі 65 948,40 грн., що за комерційним курсом становить 2520дол.США (п.2.1).

На підтвердження сплати коштів ОСОБА_4 надав заяву про повний розрахунок, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. При розгляді справи сторони не оспорювали сплату ОСОБА_4 вищевказаних коштів у розмірі еквівалентному долару США на день проплати, а саме щодо житлового будинку 198 970,51 грн. та щодо земельної ділянки 65 948,40 грн..

Таким чином, за умовами договорів відповідач зобов`язувався збудувати житловий будинок, об`єднати земельні ділянки до 31 квітня 2022 року, та договір купівлі-продажу нерухомого майна мав бути нотаріально посвідчений не пізніше 31 квітня 2022 року (п.1 попередніх договорів).

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Встановлено, що основний договір між сторонами не був укладений, ні у строк до 31 квітня 2022 року, ні на час розгляду справи, будинок не збудований. Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що перший етап будівництва вже виконаний у строк готовий фундамент, тому порушив зобов`язання саме покупець щодо подальшої оплати. Так, з поданих фото (і навіть огляду фундаменту в натурі на місцевості) не можливо встановити строку його будівництва та дати залиття (клопотань про проведення експертизи суду не заявлено), оскільки суд не має спеціальних знань в даній галузі. Крім того, жодних конкретних строків (етапів) попереднім договором не встановлено, лише встановлений граничний строк укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна до 31 квітня 2022 року. Подані фото лиш підтверджують повне зупинення будівництва, відсутність як будівельників, так і будівельної техніки на земельній ділянці.

При розгляді справи сторони не заперечували щодо передачі грошових коштів гарантійного внеску.

Відповідно до ч.3 ст.635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

П.8 та п.9 попередніх договорів врегульовано питання не укладення основного договору у визначений строк як з вини покупця, так і з вини продавця.

З пояснень сторін вбачається, що причиною не укладення основного договору покупець вважає невиконання своїх зобов`язань ОСОБА_5 , а остання в свою чергу невиконання зі сторони ОСОБА_4 .

Оскільки сторони основний договір не був укладений у встановлений попереднім договором строк до 31 квітня 2022 року, тому всі зобов`язання за ним припинились.

Так, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Враховуючи викладене, суд встановив, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передав відповідачу суму коштів в розмірі еквівалентній 10 123 дол.США як авансовий платіж в рахунок сплати вартості об`єкту нерухомого майна, однак основний договір купівлі-продажу не був укладений, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача внесеного позивачем авансу. Доказів того, що станом до 31 квітня 2022 року була можливість у відповідача укласти основний договір, а позивач ухилявся, матеріали справи не містять.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року в справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року в справі № 6-82цс13 та підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27 травня 2020 року в справі № 757/76875/17-ц, від 30 жовтня 2019 року в справі № 523/15764/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 461/5297/16-ц, від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14.

При цьому, відсутність вини у неукладенні договору купівлі-продажу правового значення не мають та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку повернути сплачений за попереднім договором аванс, оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку неукладення основного договору.

В силу положень частини третьої статті 635 ЦК України припиняються зобов`язання сторін укласти основний договір, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно. Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії.

Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2021 року в справі № 551/980/19 та від 15 липня 2020 року в справі № 205/5667/16-ц.

Враховуючи наведене суд вважає, що сума, яка названа в попередньому договорі є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти, а тому, порушене право позивача на повернення коштів (авансу) за будь-яких умов підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь переданих/отриманих грошових коштів в тому розмірі та сумі, в яких вони передавалися.

Вказане також узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 7 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18).

Посилання відповідача на те, що саме з вини позивача сторони не уклали основні договори, а тому позивач втратив право вимагати повернення коштів та має сплатити штрафи, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц (провадження № 61-11515св19) та від 05 листопада 2020 року у справі № 531/251/19 (провадження № 61-22966св19).

З урахуванням наведеного, враховуючи умови договору щодо визначення курсу валюти, суд приходить до висновку про стягнення авансового платежу з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 в сумі 389 229,35грн., що еквівалентно 10123 доларів США за курсом АТ «Укрсиббанк» станом на день подання позову.

Оскільки зобов`язання за попередніми договорами припинились через не укладення основного договору у строки, визначені попереднім договором, тому вимоги про визнання припиненим цього договору, визнання протиправною відмови продавця від зобов`язань задоволенню не підлягають.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову ОСОБА_4 в частині стягнення грошових коштів в розмірі 389 229,35 грн.

Щодо вимог зустрічного позову про встановлення обставин укладення удаваного правочину та стягнення штрафів. Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_5 вказувала, що між ними фактично укладений договір будівельного підряду.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно укладають один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому суд повинен встановити дійсну спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки про застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17, від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц викладено правовий висновок щодо наявності правових підстав для визнання договору удаваним в частині покупця та зазначено, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

З аналізу положень статті 235 ЦК України слідує, що правовим наслідком вчинення сторонами удаваного правочину є застосування до правовідносин сторін такого договору правил, які встановлені для врегулювання прихованого ними правочину.

Зміна суб`єктного складу договірних правовідносин у такому випадку не відбувається. Зазначене відповідає як конструкції норми 235 ЦК України, так і сталій судові практиці Верховного Суду щодо розгляду зазначеної категорії спорів, підстав для відступу від якої не встановлено.

У даній справі ОСОБА_5 не надала суду доказів того, що між сторонами укладений договір будівельного підряду, не вказала з якою метою укладені попередні договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки (наприклад, для уникнення оподаткування). Відсутні докази хто має надавати їй доступ до будівельного майданчика (право власності у замовника на земельну ділянку відсутнє на час укладення договору та початку будівництва), хто має розробити проектну документацію. При завершенні певного етапу будівництва у ОСОБА_4 відсутній обов`язок прийняти такі роботи, оцінити їх повноту та відповідність проектній документації, а лише обов`язок здійснити платіж по попередньому договору. При розгляді справи ОСОБА_4 заперечував про наявність у нього наміру укладати договір будівельного підряду та займатись будівництвом, а лише хотів у майбутньому набути у власність окремий житловий будинок та земельну ділянку (яку продавець ще мав об`єднати в одну).

Враховуючи подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що оспорювані попередні договори купівлі-продажу не було укладено сторонами з метою, зокрема для уникнення сплати обов`язкових платежів, що встановлені для договорів підряду (господарюючі субєкти), тощо а дійсна воля сторін договору була спрямована саме на купівлю-продаж спірного майна, тому відсутні підстави для визнання укладених між сторонами попередніх договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки удаваним правочином та визнання, що між вказаними сторонами було фактично укладено договір будівельного підряду.

Оскільки позивач за зустрічним позовом не надав суду доказів удаваності попередніх договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, тому відсутні у суду підстави для застосування ст.886 ЦК України (порушення своїх обовязків замовником) та стягнення з відповідача за зустрічним позовом будь-яких штрафних санкцій.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого зустрічного позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_3 про визнання протиправною відмову, визнання попередніх договорів припиненими, стягнення коштів задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 сплачені грошові кошти в розмірі 389 229,35 грн. (триста вісімдесят дев`ять тисяч двісті двадцять дев`ять грн. 35 коп.), сплачений судовий збір в розмірі 3 892,29 грн. (три тисячі вісімсот дев`яносто дві грн. 29 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення штрафу відмовити.

Інформація про позивача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Інформація про третю особу: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 20 листопада 2023 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ