Провадження № 2/761/2244/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Дем`янчук С.Р.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року позивачзвернулася до Шевченківського районного суду м. Києваз позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та встановлення порядку користування зазначеною квартирою.

В обґрунтування позову зазначила, що їй та її дядькові, ОСОБА_3 , на праві спільної часткової власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 63,70 кв.м. загальною площею 84,60 кв.м., а саме: відповідач є власником частини вказаної квартири, а вона є власницею частини вказаної квартири.

Позивач вказує, що не дивлячись на те, що вона є співвласницею вказаної квартири, відповідач не надає можливості нею користуватися, не надає ключів від вхідних дверей квартири, не впускає працівників КП «Київське БТІ» для здійснення обміру квартири та складання технічного паспорту на її замовлення.

Вважає, такі дії відповідача створюють перешкоди у користуванні квартирою, яка є спільною частковою власністю та порушує її право власності на квартиру.

Зазначила, що, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Проте, зауважила, що спірна квартира не може бути поділена в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, в той же час, її дядько перешкоджає їй у користуванні квартирою та не бажає добровільно домовитися про порядок користування квартирою.

Таким чином, вважає, що встановлення порядку користування квартирою не порушить прав відповідача, як співвласника квартири та в повній мірі захистить її права на користування своєю власністю. В зв`язку із викладеними обставинами вона змушена звернутися до суду за захистом свого права власності шляхом усунення перешкод в користуванні квартирою та встановлення порядку користування нею.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2020 року вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою суду від 22.10.2020 відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання на 22.12.2020 о 16.30 год.

09.07.2021,засобами поштового зв`язку, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вважає позов необґрунтованим, а твердження позивача надуманими та такими, що не відповідають дійсності, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову.

09.07.2021, через канцелярію суду, надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг, в якій ОСОБА_3 просить стягнути з ОСОБА_4 витрати з оплатижитлово-комунальних послуг на утримання частки в спільній квартирі в розмірі 19001,70 грн.

15.07.2021, засобами поштового зв`язку, від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вважає заперечення, що викладені у відзиві є необґрунтованими та жодним чином не спростовують доводи позивача, фактично наполягала на обставини, викладені у позові.

21.07.2021, засобами поштового зв`язку, від представника відповідача надійшли заперечення, в яких відповідач фактично позов не визнав, наполягав на відмову у його задоволенні.

Ухвалою суду від 07.09.2022 прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг до спільного розгляду з позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку користування квартирою.

10.10.2022, засобами поштового зв`язку, від представника відповідача за зустрічним позовом до суду надійшов відзив на зустрічний позов, в якому сторона відповідача просила зустрічні позовні вимоги задовольнити частково на суму 12434,00 грн.

20.10.2022, засобами поштового зв`язку, від представника позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій сторона позивача наполягала на вимогах зустрічного позову.

08.11.2022, засобами поштового зв`язку, від представника відповідача за зустрічним позовом до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій сторона відповідача фактично підтримала вимоги, викладені у відзиву на зустрічну позовну заяву.

29.11.2022, засобами електронного зв`язку, від представника позивача за первісним позовом, до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просила уточнити позовні вимоги шляхом викладення п. 2 прохальної частини в такій редакції: встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити у користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 11,9 кв.м.; виділити у користування ОСОБА_3 житлові кімнати площею 29,2 кв.м. та 22.6 кв.м.; в спільному користуванні залишити коридор площею 8,4 в.м., кордиор 2,7 кв.м., туалет площею 1,4 кв.м., ванну площею 2,9 кв.м. кухню площею 4,9 кв.м.

26.05.2023, ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче засідання у справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.05.2023 за заявою представника позивача за первісним позовом, позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку користування квартирою залишено без розгляду.

Таким чином, у даній справі розглядається позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг.

В даній позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати з оплати житло-комунальних послуг на утримання частки в спільні квартирі в розмірі 19001,70 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач є власником частини квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_4 визнано право власності на частини квартири в порядку спадкування за законом.

Вказує, що відповідач хоч і стала співвласницею квартири, але жодного разу не брала участі в утриманні свого майна та не здійснювала платежів за житлово-комунальні послуги, як це передбачено законодавством, не зверталася до нього щодо компенсації понесених витрат на утримання її частки чи розподілу рахунків.

Зважаючи на положення ст. 257, 261 ЦК України щодо строку позовної давності, за період з червня 2018 року по червень2021 року, відповідач не проводила жодної оплати з утриманняналежноїїй частки в квартирі.

В свою чергу, ним за вказаний період, здійснено оплату житлово-комунальних послуг на утримання квартири на загальну суму 76006,77грн згідно квитанцій про оплату.

Таким чином, вважає, що оскільки частка відповідача у спільному майні становить , остання мала би сплатити на утримання нерухомого майна вартість комунальних послуг в розмірі: 76006,77 грн/4=19001,70 грн, які й просить позивач стягнути з відповідача. а також, витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу.

У відзиві на дану позовну заяву представник відповідача позовні вимоги визнала частково на суму 12434,00 грн, в іншій частині позову просила відмовити, при цьому, зазначивши, що відповідач не проживає та не зареєстрована у спірній квартирі, не користувалась і не користується на рівні з позивачем комунальними послугами та послугами Укртелекому, відтак, не несе жодних обов`язків щодо оплати таких послуг та як співвласник частини квартири відповідач повинна нести витрати на утримання будинку та прибудинкової території та на опалення квартири в розмірі від виставлених постачальниками послуг сум. Тому, враховуючи надані позивачем розрахунки та платіжні квитанції, сплачені ним за утримання будинку та прибудинкової території та опалення квартириза період з червня 2018 по червень 2021 року, виходячи з розміру частки квартири відповідача, вона повинна сплатити 12434,00 грн.При цьому, зазначила, що, якби позивач повідомляв про суми, що сплачуються ним за опалення та утримання будинку, вона б щомісячно відшкодовувала витрати. Як на підставу своїх заперечень посилалася на ч.ч. 1,3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У відповіді на відзив представник позивача не погодилася з твердженнями представника відповідача та просила задовольнити позовні вимоги позивача. Зокрема, зазначила, що ані договором ані законом не передбачено звільнення власника від обов`язку утримання належного йому майна у випадку не користування ним чи не проживання у ньому.

При цьому, зауважила, що жодних перешкод щодо реєстрації відповідача у належному їй майні ніхто не чинив. Діюче законодавство, зокрема Постанова КМУ від 7.02.2022 № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», надає безперешкодне право особі зареєструвати постійне місце проживання у належному їй майні, не вимагаючи при цьому згоди співвласника.

Крім цього, вказала, що за ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, згідно ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також, представник позивача зазначила, що положення ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» адресоване «дієздатним особам, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача», а не самому споживачу, натомість позивач, в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні-послуги», є споживачем, а згідно п. 6 ч. 3 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем є фізична, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Крім цього, звернула увагу, що згідно абз 2 п. 39 Постанови КМУ від 05.07.2019 № 690 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення» споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуг.

У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача не погоджувалась з позовними вимогами позивача, зазначила що оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі, тому, не зобов`язана сплачувати за послуги з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також, за постачання електричної енергії та за телекомунікаційні послуги.

В судовому засіданні, яке відбулося 21.08.2023 представник позивача позов підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у заявах по суті.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, у заявленому розмірі, підтримала доводи, викладені у заявах по суті.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач є власником частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району 17.06.1993 на підставі розпорядження №1099.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2014 у справі № 761/27350/13-ц. за ОСОБА_4 визнано право власності на частини квартири в порядку спадкування за законом.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох, чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Таким чином, судом встановлено, що сторони є співвласниками оспорюваної квартири на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

За ч. 4 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).

Крім цього, згідно пункту 6 частини третьої статті 1 Закону України «Прожитлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем є фізична, яка євласником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншаособа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладеновідповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно абзацу другого пункту 39 Постанови КМУ від 05.07.2019 № 690 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованоговодопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів пронадання послуг з централізованого водопостачання та централізованоговодовідведення» споживач не звільняється від плати за абонентськеобслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуг.

Отже, факт неспоживання послуги не звільняєвласника (співвласника) квартири (споживача) від обов`язку нести витрати наутримання власного майна.

Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Надані позивачем копії квитанцій про здійснення ним оплати за отримані житлово-комунальні послуги свідчать про сплату ним послуг за період з червня 2018 року по червень 2021 року.

Судом встановлено, що позивачем за останні три роки з червня 2018 року по червень 2021 року понесені витрати на сплату житлово-комунальних послуг у сумі 76006,77 грн.

Таким чином, враховуючи частку відповідача у спільному майні у розмірі , відповідач повинна сплатити на утримання нерухомого майна вартість комунальних послуг в розмірі: 76006,77 грн/4 =19001,70 грн,які позивач сплатив замість відповідача за утримання належної відповідачу частки у спільному майні.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а відтак, їх задоволення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1 статті 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат у виді судового збору.

Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України.

За умовами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню підтверджений документально судовий збір у розмірі 908,00грн за подання позову до суду.

З приводу витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Частинами 1, 3 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

За ч 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Крім того, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є:надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 цього ж Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим про що, зокрема, зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України».

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При поданні позовної заяви позивачем надано попередній (орієнтовний) розрахунок позовних вимог, отже позивачем дотримано вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України.

В попередньому розрахунку витрат на професійну правничу допомогу адвоката у даній справі позивачем зазначено витрати у розмірі 9000,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, з метою отримання правової допомоги у справі 17.06.2021 між ОСОБА_3 та АО «Т.О.РУЛ`в особі керуючого партнера Мазур Т.В. укладено договір про надання правової допомоги №39/2021.

На виконання умов Договору про надання правової допомоги №39/2021 від 17.06.2021 сторони уклали Додаткову угоду № 1 від 17.06.2021 (далі - Угода) згідно п. 1 якої виконавець зобов`язується налдати правову допомогу клієнту, а клієнт зобов`язується оплачувати надану правову допомогу.

За п. 2 Угоди сторони домовилися, що за правову допомогу клієнт сплачує винагороду у формі гонорару з розрахунку: підготовка заяв по суті спору - 1500,00 грн; підготовка клопотання 500,00 грн; участь у судовому засіданні - 1500,00 грн; прибуття у судове засідання - 500,00 грн; ознайомлення з матеріалами справи - 500,00 грн.

Згідно п. 3 Угоди за результатами надання правової допомоги виконавцем складається акт приймання - передачі правової допомоги, в якому вказується обсяг наданої виконавцем допомоги та фактичних витрат, понесених у зв`язку з виконанням умов Договору про надання правової допомоги.

Пунктом 4 Угоди визначено, що клієнт здійснює оплату гонорару у національні валюті України у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця протягом трьох робочих днів з дати набрання чинності судовим рішенням.

Згідно з постановами Верховного суду (до прикладу у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18) підтверджується позиція, згідно якої витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 24 червня 2021 року у справі № 761/14537/15-ц та від 27 січня 2021 року у справі № 659/226/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, досліджених доказів, вимог чинного законодавства, з огляду на умови Договору про надання правової допомоги, оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, суд дійшов висновку, що в даній справі витрати на правову допомогу у заявленій сумі є реальними, фактичними та неминучими, а їх розмір обґрунтованим, відповідають складності справи та підтверджені належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи, а відтак, підлягають задоволенню.

При цьому суд, також, враховує положення ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України за якими у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 07.12.2020 у справі № 922/3708/19, а також, від 01.10.2021 у справі № 607/14338/19-ц, проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона і якщо вона не заперечує, то у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченому адвокатом на виконання робіт, а також суд не вправі зменшувати розмір витрат на професійну допомогу адвоката.

Клопотання в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України не надходило.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 128, 133, 137, 141, 263, 265, 273ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) витрати з оплати житлово-комунальних послуг на утримання частки в спільній квартирі в сумі 19001 (дев`ятнадцять тисяч одна) грн 70 коп., судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп., витрати на правову допомогу в сумі 9000 (дев`ять тисяч) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Суддя: Н.В. Сіромашенко