ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 452/3204/21

провадження № 61-328св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Рудківська міська рада Самбірського району Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 вересня 2022 року у складі судді Галина В. П. та постанову Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Рудківська міська рада Самбірського району Львівської області, про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що він є власником будинку та земельної ділянки площею 0,2483 га на АДРЕСА_1 . Відповідачі у справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками будинку та користувачами суміжної земельної ділянки площею 0,1100 га на АДРЕСА_1 .

Відповідачі та їх родина самочинно, без належних погоджень і дозволів відповідних служб, із порушенням будівельних норм і правил, у частині АДРЕСА_1 , тобто на землях громади с. Чернихів, на відстані 0,5 м від воріт будинковолодіння позивача встановили господарську споруду (5,0 м х 15,0 м), у складі якої стайня, свинарник, стодола. Такими діями відповідачів ОСОБА_1 створено суттєві перешкоди у вільному доступі до житлового будинку, земельної ділянки, а також у користуванні вулицею села для проходу, проїзду на велосипеді, транспортному засобі, чим порушуються його права.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні будинковолодінням і добровільно, за власний кошт, демонтувати самочинно збудовану господарську споруду на АДРЕСА_1 , відновивши таким чином становище, яке існувало до порушення його права.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 вересня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати за проведення експертизи у розмірі 10 296,60 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , місцевий суд вказав, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна будівля є самочинним будівництвом та позивачу чиняться перешкоди у користуванні його будинковолодінням і судом такого факту не встановлено.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду оскаржено у апеляційному порядку ОСОБА_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Місцевим судом всебічно та повно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, у судовому засіданні досліджено усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості та надано їм правильну оцінку.

При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні його майном, а споруда, яку просить знести позивач, є самочинним будівництвом і вона перешкоджає йому у доступі та заїзді до його земельної ділянки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 вересня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що місцевим та апеляційним судами повно і всебічно не з`ясовано обставини справи, суди не дослідили належним чином докази, подані сторонами у цій справі.

Зазначає, що рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, від 12 квітня 2018 року у справі № 926/2189/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 924/1220/17, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 30 липня 2019 року у справі № 926/3881/17, від 27 травня 2020 року у справі № 910/1310/19, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 922/476/20, від 07 квітня 2021 року у справі № 308/13730/15, від 19 травня 2021 року у справі № 623/3999/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Провадження у суді касаційної інстанції

28 лютого 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відзиві на касаційну скаргу вказують на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просять касаційну скаргу залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ОСОБА_1 з 2009 року, на підставі договору купівлі-продажу, є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а з 2011 року - власником земельної ділянки за вказаною адресою, площа якої становить 0,2483 га (цільове призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарськиї будівель і споруд) (а.с. 4, 5).

Спірна господарська споруда розташована на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 травня 2011 року, копії державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №000346, а також з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 287972583 та №287972747) (а.с. 53-56).

Земельна ділянка площею 0,11 га, кадастровий номер :01:002:0807, належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних частках по .

Така земельна ділянка обтяжена сервітутом для проходу та проїзду до земельної ділянки позивача відповідно до плану земельної ділянки, складеного за результатами кадастрової зйомки за 2021 рік, та акта узгоджувальної комісії з розгляду земельних спорів при виконавчому комітеті Рудківської міської ради від 20 липня 2021 року (а.с. 57-58).

Із наведеного плану також вбачається, що заїзд до земельної ділянки позивача проходить між господарською будівлею та житловим будинком відповідачів.

ОСОБА_1 на підтвердження того, що спірна господарська споруда відповідачів порушує його права та є самочинним будівництвом, надав суду звіт про технічне обстеження та висновки при обстеженні території в межах заїзду на земельну прибудинкову ділянку житлового будинку АДРЕСА_1 , складений ФОП ОСОБА_4 , рішення Луківської сільської ради Самбірського району Львівської області № 3 від 27 вересня 2010 року «Про відміну державного акту серії ЛВ № 000346, реєстраційний № 49, виданий на ім`я ОСОБА_5 , у зв`язку з тим, що неправильно вказані розміри земельної ділянки» (а.с. 83), а також копії кадастрового плану, абрису та плану території та земельних ділянок, належної йому та відповідачам (а.с. 91-97), висновок архітектора ОСОБА_6 (а.с. 34).

З указаних доказів, наданих ОСОБА_1 , не вбачається, що спірна господарська будівля, яка розміщена на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 порушує права позивача.

За висновком експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз № 5752 від 03 лютого 2022 року вбачається, що будівництво господарської будівлі (сараю) та добудови до будинку на АДРЕСА_1 відповідає вимогам Державних будівельних норм і правил. Господарська будівля (сарай), що належить до будинковолодіння АДРЕСА_1 , є капітальною спорудою і не перешкоджає доступу та під`їзду до земельної ділянки АДРЕСА_1 , оскільки відстань між спірною господарською спорудою та прибудовою до будинку по всій своїй протяжності від вул. Зелена до брами земельної ділянки позивача становить не менше 4,7 м, що відповідає вимогам діючих ДБН Б.2.2-12:2019 (п. 6.1.27 передбачає для проїздів, заїздів 3,5 м) (а.с. 61-68).

Висновок складений експертом, який уповноважений на виготовлення таких висновків та обізнаний про відповідальність за завідомо неправдивий висновок і відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтями 384, 385 КК України.

За матеріалами інвентарної справи та технічного паспорта за 1991 рік, що стосуються будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , спірна господарська споруда зведена у 1962 році. Відмітки про самочинне будівництво в матеріалах інвентарної справи відсутні (а.с. 72-76).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, при цьому суд, за відповідним клопотанням сторони, може зобов`язати позивача надати певні докази, якщо це необхідно для забезпечення об`єктивного розгляду справи, і ненадання їх за вимогою суду або не реагування на вимогу суду є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, позивач посилався на те, що відповідачі самочинно, без належних погоджень і дозволів відповідних служб, з порушенням будівельних норм і правил, у частині вулиці Зеленої, тобто на землях громади с. Чернихів, на відстані 0,5 м від воріт його будинковолодіння встановили господарську споруду, у складі якої стайня, свинарник, стодола. Такими діями відповідачів йому створено суттєві перешкоди у вільному доступі до його житлового будинку та земельної ділянки, а також у користуванні вулицею села для проходу, проїзду на велосипеді, транспортному засобі.

На підтвердження своїх доводів позивач надав суду звіт про технічне обстеження та висновки при обстеженні території в межах заїзду на земельну прибудинкову ділянку житлового будинку АДРЕСА_1 , складений ФОП ОСОБА_4 , рішення Луківської сільської ради Самбірського району Львівської області № 3 від 27 вересня 2010 року «Про відміну державного акту серії ЛВ № 000346 реєстраційний № 49 виданий на ім`я ОСОБА_5 , у зв`язку з тим, що неправильно вказані розміри земельної ділянки» (а.с. 83), а також копії кадастрового плану, абрису та плану території та земельних ділянок, належної його та відповідачам (а.с. 91-97), висновок архітектора ОСОБА_6 (а.с. 34).

Разом з тим, з наданих позивачем доказів не вбачається, що спірна господарська будівля, яка розміщена на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , порушує його права.

Відповідачами на підтвердження своїх заперечень надано висновок експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз № 5752 від 03 лютого 2022 року, з якого вбачається, що будівництво господарської будівлі (сараю) та добудови до будинку на АДРЕСА_1 відповідає вимогам Державних будівельних норм і правил. Господарська будівля (сарай), що належить до будинковолодіння АДРЕСА_1 , є капітальною спорудою і не перешкоджає доступу та доїзду до земельної ділянки АДРЕСА_1 , оскільки відстань між спірною господарською спорудою та прибудовою до будинку по всій своїй протяжності від вул. Зелена до брами земельної ділянки позивача становить не менше 4,7 м, що відповідає вимогам діючих ДБН Б.2.2-12:2019 (п. 6.1.27 передбачає для проїздів, заїздів відстань 3,5 м).

ОСОБА_1 заперечував проти зазначеного висновку експерта, однак на його спростування доказів суду не надав, не ставив перед судом питання про виклик експерта у судове засідання для надання пояснень чи призначення судової експертизи у справі.

Крім того, з матеріалів інвентарної справи та технічного паспорта за 1991 рік, що стосуються будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що спірна господарська споруда зведена у 1962 році, відміток про самочинне будівництво в матеріалах такої інвентарної справи немає.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У разі ненадання запитуваної інформації суд має право розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Врахувавши те, що позивач не надав суду належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, не довів обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі, а апеляційний суд, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Доводи заявника про те, що рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, від 12 квітня 2018 року у справі № 926/2189/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 924/1220/17, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 30 липня 2019 року у справі № 926/3881/17, від 27 травня 2020 року у справі № 910/1310/19, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 922/476/20, від 07 квітня 2021 року у справі № 308/13730/15, від 19 травня 2021 року у справі № 623/3999/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 рокуу справі № 910/8358/19).

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

У справі № 924/1220/17 Великою Палатою Верховного Суду розглядався спір за позовом фізичної особи-підприємця до ПСП «Агрофірма «Берегиня», фізичної особи-підприємця про визнання недійсним укладеного відповідачами договору оренди від 01 травня 2017 року та усунення перешкод у користуванні орендованим майном шляхом надання позивачу вільного доступу до тракторного стану з піднавісом для сільськогосподарської техніки площею 830,6 кв. м. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року (провадження № 12-26гс19) касаційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Берегиня» задовольнити частково, рішення Господарського суду Хмельницької області від 07 травня 2018 року та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13 листопада 2018 року у частині закриття провадження щодо позовних вимог про визнання недійсним договору оренди від 01 травня 2017 року, укладеного між ПСП «Агрофірма «Берегиня» та фізичною особою-підприємцем, скасовано, справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. В іншій частині рішення Господарського суду Хмельницької області від 07 травня 2018 року та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13 листопада 2018 року залишено без змін.

У справі № 916/2791/13 Великою Палатою Верховного Суду розглядався спір за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області до Публічного акціонерного товариства «Туристично-виробнича фірма «Чорне море», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Матвієнка А. А., про зобов`язання знести самовільно побудовану споруду.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у цій справі (провадження № 120-115гс19) рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови в задоволенні позовних вимог Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради до АТ «ТВФ «Чорне Море» про зобов`язання знести самовільно побудовану споруду скасовано, а справу в цій частині позовних вимог направлено на новий розгляд до Господарського суду Одеської області. В решті рішення Господарського суду Одеської області від 13 грудня 2017 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 квітня 2019 року залишено без змін.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 916/2791/13 зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували відомостей щодо документа державної реєстрації такого права в порушення умов надання в користування землі, на якій здійснено забудову, а також встановлених договором обмежень щодо її забудови та передбачених законодавством правил і порядку здійснення такої забудови; не надали оцінки наявним доказам та не встановили обставини щодо відповідності чи невідповідності об`єкта (приміщення паркінгу, яке знаходиться на території, прилеглій до житлових будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 ) встановленим законодавчо ознакам самочинності, які є істотними для правильного вирішення цього спору.

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що застосовуючи до спірних правовідносин статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, суди на підставі зібраних доказів мали проаналізувати:

1) чи здійснює власник земельної ділянки, який звернувся до суду, втручання відповідно до приписів національного законодавства у право відповідача як її орендаря на мирне володіння майном останнього, зокрема з огляду на норми права у сфері містобудування й охорони культурної спадщини;

2) чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки через здійснення відповідачем самочинного будівництва на орендованій ним земельній ділянці легітимну мету, зокрема, чи є вимога власника цієї ділянки зобов`язати відповідача знести самовільно побудовану на такій ділянці споруду заходом з контролю власником за користуванням його ділянкою відповідно до загальних інтересів, у тому числі інтересів в охороні культурної спадщини;

3) чи є захід із втручання у право відповідача пропорційним визначеній меті (зокрема з огляду на те, що законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритеті захисту прав власника земельної ділянки над інтересами орендаря, який хоче спорудити певний об`єкт на цій ділянці), та чи не становитиме для відповідача задоволення вимоги про знесення самочинно побудованої на чужій земельній ділянці споруди такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема з урахуванням поведінки відповідача у відносинах з власником земельної ділянки, а також суспільних інтересів у збереженні культурної спадщини.

Надалі постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 16 листопада 2021 року, задоволено позовні вимоги заступника прокурора Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради про зобов`язання ПАТ «ТВФ «Чорне море».

Зобов`язано ПАТ «ТВФ «Чорне море» за свій власний рахунок знести самовільно побудовану споруду - приміщення паркінгу, що знаходиться на території, прилеглій до житлових будинків № АДРЕСА_3 .

Також у справі № 916/2791/13 встановлено, що земельна ділянка прибудинкової території, що обмежена житловими будинками АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 ), передавалася в оренду ПАТ «ТВФ «Чорне море» саме для експлуатації та обслуговування готельного комплексу, а не для проведення будівництва торгового комплексу і допоміжних приміщень готелю «Чорне море». Відповідачем не було надано належних та допустимих доказів того, що зазначена земельна ділянка була відведена для забудови.

У справі № 680/214/16-ц (провадження № 14-445цс19) Великою Палатою Верховного Суду розглядався спір за позовом заступника прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації, Новоушицької районної державної адміністрації Хмельницької області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьова В. Ю., приватного нотаріуса Красилівського районного нотаріального округу Грибчика А. М. про визнання недійсною декларації про готовність об`єкта до експлуатації та скасування її реєстрації, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, іпотеки, скасування рішень приватних нотаріусів (державних реєстраторів) і зобов`язання знести самочинне будівництво.

За результатами перегляду цієї справи Велика Палата Верховного Суду скасувала ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 10 листопада 2016 року, а справу в частині вимоги про зобов`язання знести самочинне будівництво передала до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 10 листопада 2016 року у частині вирішення вимог про скасування реєстрації декларації, визнання недійсними договорів купівлі-продажу й іпотеки та скасування рішень приватних нотаріусів (державних реєстраторів) скасовано, а рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 03 серпня 2016 року про задоволення цих позовних вимог залишено в силі.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 10 листопада 2016 року та рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 03 серпня 2016 року в частині вирішення вимог до приватних нотаріусів (державних реєстраторів) скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог до вказаних відповідачів як неналежних.

У решті рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 10 листопада 2016 року та рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 03 серпня 2016 року залишено без змін.

У справі № 359/3373/16-ц Великою Палатою Верховного Суду розглядався спір за позовом першого заступника прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Бориспільське лісове господарство» до Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, ТОВ «Березова роща», ТОВ «Сілквей комунікейшн», ТОВ «Зелена садиба» та фізичних осіб про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на земельні ділянки, свідоцтв про право власності на земельні ділянки, рішень про державну реєстрацію права власності на ці об`єкти нерухомого майна, договорів іпотеки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння (постанова Великої Палати Великої Палати від 23 листопада 2021 року, провадження № 14-2цс21).

У справі № 910/1016/17 Верховним Судом розглядався спір за позовом ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» до Київської міської ради про визнання недійсним рішення Київської міської ради № 104/1108 від 29 вересня 2016 року «Про передачу ТОВ «Трініті-БС» земельної ділянки для експлуатації та обслуговування будівлі спортивно-оздоровчого призначення на вул. Уманській, 47-б у Солом`янському районі міста Києва» (постанова Верховного Суду від 20 березня 2018 року).

У справі № 926/2189/17 Верховним Судом розглядався спір за позовом Військової частини НОМЕР до фізичної особи-підприємця про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинно збудованого торговельного павільйону (постанова Верховного суду від 12 квітня 2018 року).

У справі № 914/1521/17 Верховним Судом розглядався спір за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Елітний-Люкс» та ДП «Львівський виробничо-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації» до Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради № 2182 від 29 червня 2017 року «Про затвердження ТзОВ «Резерв плюс» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та дання земельної ділянки на АДРЕСА_5 » (постанова Верховного Суду від 17 квітня 2018 року).

У справі № 926/3881/17 Верховним Судом розглядалася справа за позовом заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний «Кооператив Букстрой» про зобов`язання звільнити та привести в попередній стан самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,2506 га, яка є частиною земельної ділянки військового містечка, шляхом знесення самочинно збудованого ним на цій ділянці багатоквартирного житлового будинку з торговельно-житловим комплексом та оздоровчим центром особисто або за його рахунок (постанова Верховного Суду від 30 липня 2019 року).

У справі № 910/1310/19 Верховним Судом розглядався спір за позовом Ради громадського територіального самоврядування мікрорайону «Русанівка» до фізичної особи-підприємця про усунення перешкод у користуванні належним їй майном (автостоянкою) (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року).

У справі № 922/476/20 Верховним Судом розглядався спір за позовом Харківської міської ради до Приватного підприємства фірми «Турбулент» про скасування державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю та припинення права власності на неї. За результатами касаційного перегляду касаційну скаргу Харківської міської ради задовольнити частково, постанову Східного апеляційного господарського суду від 06 жовтня 2020 року та рішення Господарського суду Харківської області від 25 червня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (постанова Верховного Суду від 09 грудня 2020 року).

У справі № 308/13730/15 Верховним Судом розглядався спір за позовом громадської організації «Закарпатська обласна колегія адвокатів» до фізичної особи, третя особа - Ужгородська міська рада, про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням та земельною ділянкою (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2021 року, провадження № 61-1897св20).

У справі № 623/3999/18 Верховним Судом розглядався спір за позовом фізичної особи до Ізюмської міської ради Харківської області про визнання права власності (постанова Верховного Суду від 19 травня 2021 року, провадження № 61-485св20).

Саме по собі посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Апеляційний суд, переглядаючи справу у межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням усіх конкретних обставин, надав вичерпну відповідь на всі істотні питання.

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 вересня

2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
С. О. Карпенко
І. М. Фаловська