Постанова

Іменем України

10 травня2023 року

м. Київ

справа № 757/34149/18

провадження № 61-17507 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Дугінов Дмитро Андрійович,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва у складі судді Ільєвої Т. Г. від 21 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Голуб С. А., Таргоній Д. О. від 11 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке в подальшому змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

(далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк), про захист прав споживачів та стягнення пені.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06 травня 2011 року між

ним та АТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір

№ SAMDN9767, за яким: валюта вкладу - долари США; ставка відсотків за договором - 5,5 % річних; початкова сума вкладу -

35 000,00 доларів США; для внесення вкладу відкрито рахунок

№ НОМЕР_1 й передано відповідачу 35 000,00 доларів США.

28 вересня 2011 року між ним та банком укладено договір

№ SAMDN3577, за яким: валюта вкладу - долари США; ставка відсотків за договором - 5 % річних; початкова сума вкладу -

12 000,00 доларів США, для внесення вкладу відкрито рахунок

№ НОМЕР_2 й передано відповідачу 12 000,00 доларів США.

09 серпня 2013 року між ним та банком укладено договір

№ SAMDN62426, за яким: валюта вкладу - долари США; ставка відсотків за договором - 6,5 % річних; початкова сума вкладу -

11 800,00 доларів США, для внесення вкладу відкрито рахунок

№ НОМЕР_3 й передано відповідачу 11 800,00 доларів США.

У 2014 році у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території Автономної Республіки Крим, де були укладені договори, його рахунок було безпідставно заблоковано і нарахування відсотків припинено. 01 серпня 2015 року він звернувся до головного офісу АТ КБ «ПриватБанк» із заявою-вимогою про повернення депозитного вкладу та виплату нарахованих відсотків, проте його заява була залишена без задоволення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року,

що набрало законної сили 05 грудня 2017 року, у справі № 752/14518/15-ц, стягнуто з банку на його користь сума вкладів та відсотків за депозитними договорами в загальному розмірі 63 933,97 доларів США.

Вказане судове рішення відповідачем тривалий час не виконувалось.

Лише 07 лютого 2018 року кошти були йому виплачені, тому банк має нести відповідальність, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо стягнення пені у розмірі трьох відсотків вартості банківського вкладу.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з

АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 16 882 009,20 грн штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі трьох процентів річних за кожен день прострочення за період з 12 квітня 2017 року по 12 квітня 2018 року.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за прострочення виконання зобов`язань за договорами банківський вкладів, а саме: за договором

від 06 травня 2011 року № SAMDN9767, сума вкладу

35 000,00 доларів США, за договором від 28 вересня 2011 року

№ SAMDN3577, сума вкладу 12 000,00 доларів США, за договором від 09 серпня 2013 року№ SAMDN62426, сума вкладу

11 800,00 доларів США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виходячи з положень

ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, а саме сплату пені

у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожний день прострочення від суми всіх утримуваних коштів.При цьому, суд зазначив, що розмір нарахованої позивачем неустойки за період з 12 квітня 2017 року по 12 квітня 2018 року у сумі 16 882 009 грн значно перевищує розмір завданих йому збитків, тому є правові підстави для зменшення розміру пені до суми банківських вкладів в доларах США, застосувавши при цьому принцип розумності та справедливості (частина третя статті 551 ЦК України).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 1 500 000,00 грн, нарахованої за період

з 12 квітня 2017 року по 06 лютого 2018 року включно. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено. Компенсовано АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 9 465,00 грн сплаченого судового збору.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з банку на користь позивача пені відповідно до вимог частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо розміру обчислення розміру пені, оскільки розрахунок пені за прострочення виконання грошового зобов`язання у межах позовних вимог мав обчислюватися, починаючи з 12 квітня 2017 року

по 06 лютого 2018 року включно (301 день). При цьому, зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що сума пені визначається у національній валюті України - гривні, оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу основного зобов`язання, а її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції також послався на положення статті 625 ЦК України та

статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», проте такі вимоги позивачем не заявлялися і не були предметом судового розгляду.

Щодо вирішення питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд апеляційної інстанції зазначив, що, враховуючи період прострочення виконання зобов`язання, у тому числі тривалість часу виконання судового рішення про стягнення банківського вкладу, факт укладення договору в Автономній Республіці Крим та припинення там діяльності відповідача не з його вини,

а також, звертаючи увагу на ту обставину, що вірно обчислений розмір пені -13 921 876,08 грн, що значно перевищує завдані позивачу збитки та розмір самого депозитного зобов`язання, визначеного на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, суд дійшов висновку про зменшення розміру пені до суми 1 500 000,00 грн.

Суд посилався на відповідну судову практику Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва

від 21 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду

від 11 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить змінити оскаржувані судові рішення в частині стягнутої з

АТ КБ «ПриватБанк» пені й зменшити її розмір відповідно до принципів розумності, справедливості та пропорційності, виключити з мотивувальної частини рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року посилання на статтю 625 ЦК України і статтю 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», як на підставу задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу

№ 757/34149/18 із Печерського районного суду м. Києва, клопотання

АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень задоволено, зупинено виконання рішення Печерського районного суду

м. Києва від 21 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду

від 11 листопада 2020 року до закінчення касаційного провадження. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 320/5115/17 (провадження

№ 14-133 цс 20).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року поновлено касаційне провадження, оскільки усунуто обставини, що викликали зупинення провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року узадоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Д. А., про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовлено. Зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 199/3152/20 (провадження

№ 14-224 цс 21).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року поновлено касаційне провадження, оскільки усунуто обставини, що викликали зупинення провадження у справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду: від 02 жовтня 2019 року у справі № 201/18575/17; від 05 червня

2019 року у справі № 757/32522/17-ц; від 20 грудня 2019 року у справі

№ 757/18977/18-ц; від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18;

від 19 лютого 2020 року у справі № 757/49408/18-ц, так як в зазначених судових рішеннях Верховного Суду сформовано правову позицію стосовно зменшення розміру пені, розрахованої відповідно до частини п`ятої

статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі

частини третьої статті 551 ЦК України.

Вказує, що стягнений розмір пені судом апеляційної інстанції є завищеним,

не відповідає принципу розумності, справедливості та пропорційності. При цьому, зазначає, що стягнення пені у розмірі суми вкладу, тобто зменшення розміру пені до розміру суми вкладу суперечить частині третій статті 551 ЦК України, яка передбачає, що розмір неустойки не може перевищувати розмір збитків, а в даному випадку сума депозитного вкладу не є збитками для вкладника, лише несплачені Банком відсотки за такими депозитними вкладами можуть бути віднесені до збитків вкладника.

Крім того, посилається на аналогічну справу № 320/5115/17, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення питання відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня

2019 року у справі № 761/26293/16-ц, провадження 14-64 цс 19 щодо правильного застосування судами частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзив на касаційну скаргу від учасника справи до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDN9767, за яким: валюта вкладу - долари США; ставка відсотків за договором - 5,5 % річних; початкова сума вкладу - 35 000,00 дол. США; для внесення вкладу відкрито рахунок

№ НОМЕР_1 та передано ПАТ КБ «ПриватБанк» 35 000,00 дол. США

(а. с. 75, 76).

28 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SAMDN3577, за яким: валюта вкладу - долари США; ставка відсотків за договором - 5 % річних; початкова сума вкладу -

12 000,00 дол. США, для внесення вкладу відкрито рахунок

№ НОМЕР_2 та передано ПАТ КБ «ПриватБанк» 12 000,00 дол. США

(а. с. 77-78).

09 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SAMDN62426, за яким: валюта вкладу - долари США; ставка відсотків за договором - 6,5 % річних; початкова сума вкладу -

11 800,00 дол. США, для внесення вкладу відкрито рахунок № НОМЕР_3 та передано ПАТ КБ «ПриватБанк» 11 800,00 дол. США (а. с. 79).

01 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Головного офісу

ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою вимогою про повернення депозитного вкладу та виплату нарахованих відсотків, проте його заява, яка отримана банком

03 серпня 2018 року, була залишена без задоволення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня

2017 року, у справі № 752/14518/15-ц стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 : за договором від 06 травня 2011 року

№ SAMDN9767 суму вкладу в розмірі 35 000,00 дол. США та відсотки в розмірі 3 004,72 дол. США за період з 06 березня 2014 року

по 11 травня 2016 року; за договором від 28 вересня 2011 року

№ SAMDN3577 суму вкладу в розмірі 12 000 дол. США та відсотки в розмірі 954,74 дол. США за період з 09 березня 2014 року по 11 травня

2016 року; за договором від 09 серпня 2013 року № SAMDN6242 суму вкладу в розмірі 11 800 дол. США та відсотки в розмірі 1 174,51 дол. США за період з 09 березня 2014 року по 11 травня 2016 року, а всього стягнуто

63 933,97 дол. США.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року набрало законної 05 грудня 2017 року, а виконане 07 лютого 2018 року

(а. с. 11-21).

Відповідно до розрахунку, наведеного ОСОБА_1 , сумаштрафних санкцій у вигляді пені у розмірі три проценти річних за кожний день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 12квітня 2017 рокупо 12 квітня 2018 роки за вищевказаними договорами становить 16 882 009,2грн(а. с. 9).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень

АТ КБ «ПриватБанк» посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема:

- суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої

статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою

для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси

у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон

або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи,

яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який

не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернувся

до суду з позовом доПАТ КБ «ПриватБанк», в якому, посилаючись

на частину п`яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», просив суд стягнути з банку на свою користь пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання по поверненню банківського вкладу у розмірі

16 882 009,2 грн.

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,

що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, другої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

За правилами статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачою ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3 % вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується у разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1066, 1070 ЦК України). Сама сума коштів, розміщених на рахунках, не може бути врахована у базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184 цс 20).

У пункті 38 ухвали від 13 квітня 2022 року про прийняття справи

№ 199/3152/20 до розгляду (провадження 14-224 цс 21) Велика Палата Верховного Суду вказала, що питання щодо бази нарахування пені

за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», які були вказані Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду

як підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), уже роз`яснені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) та щодо них зроблені правові висновки, тому відсутні підстави для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в цій частині. Зазначено, що Велика Палата Верховного Суду відступає не від конкретної постанови в конкретній справі, а від правового висновку щодо застосування норм процесуального чи матеріального права,

а тому незазначення в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) відступу

від конкретної постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня

2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) не свідчить, що правова позиція, яка є аналогічною тій, яка вже висловлена, є чинною.

У касаційній скарзі заявник посилався, зокрема, на те, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладених

у постановах Верховного Суду. При цьому, суд апеляційної інстанції не відреагував на клопотання ПАТ КБ «ПриватБанк» про зупинення провадження у цій справі до закінчення розгляду Великої Палати Верховного Суду справи

№ 320/5115/17 у подібних правовідносинах.

З урахуванням того, що одним з основних доводів касаційної скарги було питання щодо розміру стягненої з відповідача пені за частиною п`ятою

статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» Верховний Суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором

про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше

не встановлено договором.

Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат

не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується,

що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не всі договори,

які опосередковують зобов`язальні відносини з фінансовими ресурсами, вписуються у класичну модель послуг. Зокрема, договір банківського вкладу послугою у вказаному розумінні не є, адже вкладник як замовник такої «послуги» нічого не оплачує банку - навпаки, оплатність цього договору

є зворотною: саме вкладник отримує відсотки за депозитом. Крім того, результат депозитної операції як фінансової послуги в інтересах вкладника не можна визнати невіддільним від діяльності банку та необігоздатним, адже грошові кошти, виплачені як відсотки за депозитом, очевидно є найбільш ліквідним та цілком обігоздатним майном.

Отже, у системі договірних зобов`язань, що запроваджена ЦК України, договір банківського вкладу (депозиту) є договором sui generis (свого роду), який не може бути кваліфікований як різновид договору про надання послуг.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 зазначеного Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно з приписами пункту 17 частини першої статті 1 Закону України

«Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального

чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У цьому випадку вкладається істотно розширений зміст: послугами згідно

із цим Законом є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання

зі споживачами, які не вписуються в набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товари» та «роботи» і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України, адже включає в себе, наприклад, прокат, який ЦК України однозначно кваліфікується як різновид договору майнового найму.

Таким чином, за договором банківського вкладу (депозиту) банк надає вкладнику послугу, поняття якої трактується в розумінні вищевказаних законів, але не в розумінні ЦК України.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк),

що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму

та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

За змістом статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник

за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк -

їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів

за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику, крім суми вкладу, також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058,

1061 ЦК України).

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця

і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу,

так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої

статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові

від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у якій зазначила, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів

на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Тобто сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно

до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вирішуючи спір у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21),

до вирішення якої зупинялося провадження у справі, яка переглядається касаційним судом, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року, з урахуванням наведеного, вважала помилковими висновки судів першої та апеляційної інстанції про стягнення з банку пені у розмірі три проценти від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Разом із цим, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частина п`ята статті 1061 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року

у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок,

що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих,

а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті

статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) зроблено висновок про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором

процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються

частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У справі, яка Верховним Судом переглядається, установлено, що у 2014 році позивач у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території Автономної Республіки Крим, де були укладені договори, він зазначав, що його рахунок було заблоковано і нарахування відсотків припинено, а тому 01 серпня 2015 року він звернувся до головного офісу АТ КБ «ПриватБанк» із заявою-вимогою про повернення депозитного вкладу та виплату нарахованих відсотків.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року,

що набрало законної сили 05 грудня 2017 року, у справі № 752/14518/15-ц, стягнуто з банку на його користь сума вкладів та відсотків за депозитними договорами в загальному розмірі 63 933,97 доларів США.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору.

У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої

статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період

з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені.

З урахуванням вищенаведеного суди зробили помилковий висновок про часткове задоволення вимоги про стягнення пені, оскільки у зв`язку з розірванням вказаних договорів банківських вкладів за заявою вкладника

від 01 серпня 2015 року між сторонами припинено правовідносини з цих договорів, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, так як проценти нарахуванню не підлягали.

Отже, у задоволенні позовних вимог про стягнення пені на підставі

частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» належить відмовити.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення

у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно,

але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416

ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення

та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання

про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд ухвалює нове судове рішення про відмову

у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому АТ КБ «ПриватБанк» необхідно компенсувати судовий збір за рахунок держави за подання апеляційної скарги у розмірі 13 215,00 грн відповідно до платіжного доручення від 29 травня

2020 року № PROM9BGVRU та за подання касаційної скарги у розмірі

17 620,00 грн відповідно до платіжного доручення від 22 листопада 2020 року

№ PROM2B9D7F, а всього у розмірі 30 835,00 грн, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже на підставі частини сьомої статті 141 ЦПК України понесені

АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у виді судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у загальному розмірі 30 835,00 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку«ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені відмовити.

Компенсувати акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 30 835,00 гривень (тридцять тисяч вісімсот тридцять п`ять грн 00 коп) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець