Єдиний унікальний номер судової справи: 489/8474/21
Провадження № 22-ц/812/1255/23 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

20 листопада 2023 року м. Миколаїв Справа №489/8474/21

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Микульшиної Г.А., в приміщенні того ж суду о 15.00 год., повний текст рішення складений того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини,

встановив:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 який обґрунтовував наступним.

Під час шлюбу з ОСОБА_2 у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Позивач був записаний батьком дитини відповідно до ч. 1 ст. 122 СК України.

В подальшому шлюб з відповідачем було розірвано, про що Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції 23 жовтня 2008 року складено відповідний актовий запис №545. Після припинення шлюбу відповідач разом з дитиною почали жити окремо.

Таким чином з 2008 року вони з відповідачкою практично не спілкуються, проживають нарізно. Хоча позивач не часто бачить сина, проте періодично переглядає його фото зі сторінок соціальних мереж. З часом, особливо нещодавно, позивач почав помічати, що ОСОБА_4 стає все менше бути схожим на нього. Відтак, наразі у нього виникли сумніви, що саме він є батьком дитини.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким виключити із актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , № 351 від 08 лютого 2006 року, який складений міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, відомості щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як батька дитини.

Відповідачка відзиву на позовну заяву не подала. В підготовчому засіданні 09 лютого 2023 року заперечувала проти позову, наполягаючи на тому, що позивач є батьком дитини (т.1 а.с.171). Проти призначення генетичної експертизи вона не заперечувала, проте вказувала, що з метою безпеки, поки в Україні відбуваються бойові дії і гинуть діти, вона не приїде на слухання справи і не привезе дитину на судову експертизу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що законодавством України не передбачено право суду змусити дитину пройти тест ДНК для визнання питання про спростування батьківства позивача відносно неї.

Приймаючи до уваги введення в Україні воєнного стану внаслідок збройної агресії російської федерації, що створює безпосередню та реальну загрозу для життя і здоров`я неповнолітнього ОСОБА_3 , який станом на теперішній час проживає разом зі своєю матір`ю за кордоном у Французькій Республіці, суд дійшов висновку, що причини неявки відповідача ОСОБА_2 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4 для відібрання зразків, необхідних для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, є поважними, і не можуть свідчити про визнання факту, для з`ясування якого було призначено експертизу.

Суд вважав, що в матеріалах справи відсутні достовірні та неспростовні докази відсутності кровного споріднення між позивачем ОСОБА_1 та його неповнолітнім сином ОСОБА_3 .

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, нормам матеріального права. Суд невірно дійшов висновку, що відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 не є батьком ОСОБА_3 , оскільки відсутність зовнішньої схожості його та сина, на що посилався позивач, є лише приводом для сумнівів, тоді як єдиним належним та допустимим доказом по справі даної категорії є висновок молекулярно-генетичної експертизи, про проведення якої двічі клопотав позивач, але внаслідок неявки відповідачки з сином з неповажних причин до експертної установи проведення експертизи було неможливим. За такого позивач вважав, що з огляду на положення статті 109 ЦПК України суд зобов`язаний був визнати факт відсутності кровного споріднення між позивачем та сином ОСОБА_5 . Призначаючи експертизу, особливо у місті Львів, суд виходив з того, що в Україні введено воєнний стан, і це обумовлює небезпеку для дитини, а відповідач разом з дитиною проживає у Франції, тому до західної частини України їм буде дістатися найлегше та найбезпечніше. Однак, незважаючи на те, що від польсько-українського кордону до Львова всього лише 70 км, тобто одна година шляху, незважаючи на те, що в кожному місці, у тому числі у Львові, є достатня кількість укриттів, інформація про які є загальнодоступною, незважаючи на те, що з боку позивача було взято на себе обов`язок оплатити поїздку з Франції до України та перебування в ній за час отримання зразків для експертизи, відповідач з дитиною так і не з`явилась до експертної установи. Очевидним, на думку заявника, є те, що відповідач всього-на-всього ухиляється від проведення експертизи, так як достовірно знає, що він не являється біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , і такі її дії є умисними. Теза про те, що під час вирішення цього спору першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, саме у даній справі є невірною, оскільки вони з відповідачем разом не проживають ще з 2008 року, і саме з того часу між ними не існує будь-яких відносин. Суд першої інстанції фактично позбавив заявника будь-якої можливості оспорити своє батьківство щодо дитини, оскільки інші механізми для цього у національному законодавстві відсутні. Показання свідків про які згадує суд у своєму рішенні, не можуть мати суттєвого доказового значення під час вирішення даного спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Давидова О.Ю., посилаючись на необґрунтованість її доводів та на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заявник ОСОБА_1 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Давидова О.Ю. 20 листопада 2023 року о 10 год.16 хв. особисто подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю її у якості представника позивача при розгляді апеляційної справи №400/12765/23 в Миколаївському окружному адміністративному суді, яка призначена на 20 листопада 2023 року на 11 год. 30 хв.

Судом відмовлено у задоволенні клопотання, оскільки відповідно до вимог статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд визнав неявку представника ОСОБА_6 неповажною, оскільки причиною неявки до суду апеляційної інстанції представник вказала надання переваги участі у розгляді іншої справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 жовтня 2020 у справі №361/8331/18 виснував, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки поважність причин неявки представника адвоката Давидової О.Ю. судом апеляційної інстанції невстановлена, вона реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у відзиві на апеляційну скаргу, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає можливим переглянути справу за відсутності ОСОБА_2 та її представника, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та таке встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у них народився син ОСОБА_3 . Відомості про батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , були зазначені відповідно до ч. 1 ст. 122 Сімейного кодексу України. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , шлюб між чоловіком ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано, про що 23 жовтня 2008 року складено відповідний актовий запис № 545.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Павлоградської міської ради, Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району виконкому Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 13 СК України).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини відбудь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя статті 150 СК України).

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України).

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України).

Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (частини 1 та 2 статті 136 СК України).

Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком (частина 5 статті 136 СК України).

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав (частина перша статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI).

У судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК України), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126,127 СК України).

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року№ 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

За такого оспорити батьківство має право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень, шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

ЄСПЛ зазначив у справі «Jevremovic v. Serbia», що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, § 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

За такого при вирішенні спору слід виходити з того, що законодавством передбачено певні обов`язки батьків стосовно їх дитини, а також необхідність ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Зокрема, задоволення позову позивача у справі, яка переглядається, призведе до скасування відповідних зобов`язань позивача перед дитиною.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у нього виникли сумніви щодо батьківства ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки з часом він став помічати, що дитина стає менш схожою на нього зовнішньо.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що законодавством України не передбачено право суду змусити дитину пройти тест ДНК для визнання питання про спростування батьківства позивача відносно неї та вважав, що позивачем не було надано доказів відсутності кровного споріднення з неповнолітнім ОСОБА_3 . Суд дійшов висновку, що факти неприбуття відповідачки з дитиною до експертної установи з метою проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, яка була призначена судом, з огляду на введення в Україні воєнного стану внаслідок збройної агресії російської федерації, що створює безпосередню та реальну загрозу для життя і здоров`я неповнолітнього ОСОБА_3 , який станом на теперішній час проживає разом зі своєю матір`ю за кордоном у Французькій Республіці, є поважними, і не можуть свідчити про визнання факту, для з`ясування якого було призначено експертизу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною можливо будь-якими допустимими доказами, у тому числі висновками судово-медичної, біологічної чи генетичної експертиз, при цьому для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (статті 102, 103 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 108 ЦПК України експертиза проводиться у судовому засіданні або поза межами суду, якщо це потрібно у зв`язку з характером досліджень, або якщо об`єкт досліджень неможливо доставити до суду, або якщо експертиза проводиться за замовленням учасника справи.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації №3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Так, доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження, або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ. Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 613/96/21 (провадження № 61-11529св22).

Як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням позивача судом було двічі різним експертним установам призначено по справі судову молекулярно-генетичну експертизу, які за повідомленнями експертів неможливо було провести через неявку ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 .

Так, ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2022 року призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої було доручено Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру, на вирішення якої поставлені питання про те, чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та з якою вірогідністю; чи наявне кровне споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

22 листопада 2022 року Вінницьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України повідомлено про неможливість проведення експертизи, оскільки двічі (29 вересня 2022 року та 24 жовтня 2022 року) для відбору експериментальних зразків з`явився лише ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 та дитина ОСОБА_3 не з`явились.

09 лютого 2023 року Ленінським районним судом м. Миколаєва постановлено ухвалу, згідно якої по справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України.

07 серпня 2023 року судом отримано від експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України повідомлення про неможливість проведення експертизи, у зв`язку із неприбуттям матері з дитиною до експертної установи, що унеможливило відібрання зразків для проведення експертизи.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 обидва рази здійснював бронювання квитків на проїзд та проживання в готелі для відповідача ОСОБА_2 з дитиною, щоб вони мали змогу дістатись до місця відібрання зразків для виконання експертизи.

В письмовій заяві представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Давидова О.Ю. та в поясненнях ОСОБА_2 09 лютого 2023 року в підготовчому судовому засіданні звертали увагу суду на те, що з 2017 року відповідач ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 проживають у Французькій Республіці з письмового дозволу позивача ОСОБА_1 . Через введення в Україні з 24 лютого 2022 року Указом Президента України воєнного стану по всій території України відбулась масова евакуація жінок та дітей за кордон, оскільки перебування на території України є небезпечним через систематичні масовані ракетні обстріли, які відбуваються у всіх областях України. Посилаючись на вказані обставини, та вказуючи, що за час бойових дій в Україні загинуло майже 400 дітей та понад 757 отримали поранення, що на сприйняття сторони відповідача безпосередньо та реально загрожують життю та здоров`ю неповнолітнього ОСОБА_4 , з метою захисту його життя та здоров`я, відповідач ОСОБА_2 вказувала, що її неприбуття з дитиною до експертних установ під час бойових дій в Україні є поважною причиною та не можуть бути підставою для задоволення вимог позивача (т.1 а.с.99-101).

Згідно із положеннями статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Вказані відповідачкою обставини є слушними,підтверджуються матеріалами справи, тому колегія суддів погоджується з висновком суду щодо визнання поважними причин неявки відповідача разом з дитиною до експертної установи для відібрання зразків, необхідних для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, а за такого відсутність підстав щодо визнання факту для з`ясування якого було призначено експертизу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через їх недоведеність, а саме відсутність доказів, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 немає кровного споріднення.

Оскільки рішення суду постановлено на підставі повно та всебічно встановлених обставин справи, з дотриманням вимог матеріального права та врахуванням інтересів неповнолітньої дитини, колегія суддів в силу положень статті 375 ҐЦПК України не вбачає підстав для його скасування та відхиляє аргументи апеляційної скарги.

Так, аргументи апеляційної скарги зводяться до твердження помилковості висновку суду щодо ненадання позивачем доказів того, що ОСОБА_1 не є батьком ОСОБА_3 , тоді як єдиним належним та допустимим доказом по справі даної категорії є висновок молекулярно-генетичної експертизи, проведення якої стало неможливо через ухилення відповідачки (неявки її з дитиною до експертної установи), що на думку позивача мало бути підставою для застосування положення статті 109 ЦПК України.

З огляду на висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що проведення судової молекулярно-генетичної експертизи у даній справі не відбулося саме через неявку відповідача з дитиною до експертної установи з поважних причин, покладання на ОСОБА_2 негативних наслідків такого у вигляді визнання факту відсутності кровного споріднення між позивачем та дитиною є неприпустимим.

Посилання апеляційної скарги на постанови Верховного Суду від 10 травня 2022 року у справі №473/1343/18, від 06 травня 2020 року у справі №201/11183/16 колегія суддів апеляційного суду вважає помилковим, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановленні судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, оскільки у зазначених справах та у справі, яка переглядається, суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом його прав на судовий захист є необґрунтованим, оскільки право позивача на звернення до суду в порядку, встановленому цивільно-процесуальним законодавством, та надання ним доказів і доведення перед судом їхньої переконливості, судом не обмежене.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, судові витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.В. Локтіонова

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 20 листопада 2023 року.