Провадження № 2/359/317/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

31 жовтня 2023 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

за участі представника позивача адвоката Кибало А.Я. та представника відповідача адвоката Чубенко С.В.

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог : ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

18 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся через представника адвокат Кибало А.Я. до суду з позовом, яким просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 109,5 кв. м., що розташований по АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_13 від 24 лютого 2019 року, зареєстрованого в реєстрі №705.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача і відповідача - ОСОБА_4 . В шестимісячний строк, позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Згодом нотаріус повідомила, що у матері на момент смерті не було ніякого майна, оскільки ОСОБА_4 ще до своєї смерті подарувала його своїй донці ОСОБА_2 . Так, у березні 2021 року позивачу стало відомо про те, що його мати подарувала ОСОБА_2 майно, а саме : житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,25 га, на якій розтало-ваний вказаний житловий будинок, та ще дві земельні ділянки площами 0,10 га та 0,9 га, які розташовані поруч з будинком.

В даному будинку позивач проживав разом з своєю сім`єю. Іншого житла ОСОБА_1 не має. За час проживання у будинку він фізичною працею, особистими коштами приймав безпосередньо участь у покращенні житлових умов, ремонті будинку, споруд, що знаходяться в даному домоволодінні. За життя ОСОБА_4 постійно говорила, що будинок після її смерті залишиться саме позивачу. Незадовго до смерті, мати повідомила сину, що щось підписала у нотаріуса, проте що саме вона не пригадала.

12 листопада 2021 року відповідач подарувала сину позивача ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0697 га, що розташована по АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що договір дарування підписаний його матір`ю помилково та під тиском з боку ОСОБА_2 , оскільки остання мала борги та хотіла заволодіти цим майном.

Ухвалою суду від 25 січня 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій

22 серпня 2022 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Бауліна А.О. надійшов відзив на позов, яким просив відмовити у задоволенні позову, оскільки викладені в позовній заяві обставини не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Так, матеріали справи не містять доказів фіктивності укладення правочинів, а тому відсутні підстави для визнання недійсними договорів.

Ухвалою суду від 20 грудня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з викликом і повідомленням сторін.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Вказав, що була помилка дарувальника під час укладення договору дарування, оскільки за життя ОСОБА_4 планувала залишити саме сину цей будинок, бо він тривалий час жив з нею, доглядав, ремонтував та покращував будинок за власні кошти. Приблизно за місяць до смерті, мати повідомила ОСОБА_1 , що підписала якісь документи у нотаріуса, проте не пам`ятає що саме вона підписала. Оскільки мати себе погано почувала, позивач не хотів її додатково хвилювати, а тому не звертався до правоохоронних органів чи нотаріуса. Також позивач не звертався з приводу шантажу матері донькою ОСОБА_2 та щодо викрадення нею з будинку мами 10 000 доларів США. За матір`ю доглядали обоє (позивач та відповідач), хто був вільний, той і приходив доглядати маму. За життя ОСОБА_4 судових рішень щодо визнання померлої недієздатною чи обмежено дієздатною, судами не ухвалювались. Померла була освіченою людиною, вміла читати та писати.

Представник відповідача Чубенко С.В. позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Зазначила, що ОСОБА_4 за життя сама виявила бажання подарувати все своє майно дочці. Позивачу про укладений правочин ОСОБА_2 нічого не говорила, оскільки не була зобов`язано його про це повідомляти. Відповідач весь час доглядала за матір`ю, останні три місяці перед смертю ОСОБА_4 проживала з нею та безперервно здійснювала догляд за мамою. Померла була освіченою людиною, вміла читати та писати. За життя обмежено дієздатною чи недієздатною не визнавалась. Позивач ні фізично, ні фінансово, ні емоційно, коли мати сильно хворіла і потребувала допомоги, їй не допомагав. Через це мати образилась на ОСОБА_1 та вирішила подарувати спірне майно дочці. В свою чергу, матеріали справи не містять доказів вчинення оскаржуваного правочину під впливом помилки чи тиску зі сторони ОСОБА_2 .

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 повідомив суду, що позивач є його сусідом з 2009 року. Придбавши поруч з ОСОБА_1 земельну ділянку, свідок розпочав там будівництво власного домоволодіння. ОСОБА_6 протягом останніх 5 років проживає у вказаному будинку. З померлою свідок не товаришував, ніяких теплих, довірливих чи дружніх стосунків не мав. ОСОБА_4 могла тільки спитати поради у свідка, оскільки він є лікарем. Про наміри ОСОБА_4 заповісти чи подарувати належне їй майно від померлої нічого не чув, також нічого не знав про стосунки в їх сім`ї. В будинку з померлою проживав ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 приїздила в даний будинок 1-2 рази на тиждень. Позивач утримував будинок, змінив кришу, вікна. Займався його поліпшенням.

Допитана в якості свідка ОСОБА_13 показала суду, що саме вона посвідчила оскаржуваний правочин, оскільки на той час працювала приватним нотаріусом Бориспіль-ського районного нотаріального округу Київської області. Свідок повідомила, що договір дарування від 24 квітня 2019 року укладався в присутності ОСОБА_4 у неї в офісі. Перед його укладенням ОСОБА_4 сама особисто приходила до нотаріуса та дізнава-лась, які саме документи потрібно зібрати для подальшого посвідчення договору даруван-ня. Другий раз дарувальниця приїхала до нотаріуса з всіма необхідними документами та разом з обдарованою особою ОСОБА_2 .. ОСОБА_13 зауважила, що окрім юридичної, має ще й медичну освіту, а тому може беззапечерчно стверджувати, що на момент здійснення правочину ОСОБА_4 була у здоровому глузді та розуміла, які дії вчиняє. Крім того, нотаріус, з метою недопущення порушення прав похилої людини, яка може залишитись через укладення договору дарування всього належного їй майна на вулиці, неодноразово роз`яснила ОСОБА_4 суть та наслідки даного правочину. Наміри померлої, після наданих свідком роз`яснень, не змінились. Також ОСОБА_13 зазначила, що дарувальник була освіченою, вміла писати та читати. Підстав для відмови у посвідченні спірного правочину у нотаріуса не було.

Свідок ОСОБА_8 показала суду, що вона є сусідкою сім`ї ОСОБА_1 у с. Вишеньки Бориспільського району Київської області. ОСОБА_8 знає позивача, як сина ОСОБА_4 давно та охарактеризувала його, як порядну людину. Позивач проживав з матір`ю, доглядав її та займався ремонтом і поліпшенням будинку. За життя ОСОБА_4 казала свідку, що земельну ділянку продала, щоб допомогти грошима донці ОСОБА_2 , а будинок мала намір відписати сину ОСОБА_1 . Вже після смерті ОСОБА_4 свідок дізналась про договір дарування, яким ОСОБА_4 все своє майно подарувала ОСОБА_2 .. Як саме відбувалось відчуження даного майна ОСОБА_8 невідомо. Дочка не доглядала за мамою, при ній вона була брудною та голодною. Померла погано почувалась протягом останніх місяців життя, мало рухалась, трохи виходила у двір, але нікуди не їздила. Через це свідок також приходила до ОСОБА_4 , приносила їй їжу та допомагала у побуті. Також ОСОБА_8 вказала, що через те, що ОСОБА_4 подарувала своє майно донці, яка її не доглядала, а не сину, який був завжди поруч, односельчани образились на неї та навіть не прийшли на її поховання.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, покази свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи з наявними в ній доказами, прийшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встанов-леному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 83 років померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим 22 жовтня 2020 року виконавчим комітетом Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області (т. 1 а.с. 8).

24 квітня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_13 та зареєстрований в реєстрі за № 705. Згідно вищевказаного договору дарування, ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_2 безоплатно житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, кадастровий номер :01: 017:0163, яка відчужена разом з житловим будинком (т. 1 а.с. 5-7).

Відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна сформованого 16 грудня 2021 року за № 291892039, право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . та земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :01:017:0163, зареєстровано 06 листопада 2020 року за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 14-16).

Встановлено, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , по день своєї смерті постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею за даною адресою зареєстровані : ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_3 . Вказане підтверджується довідкою № 02-31/1431 виданої 16 грудня 2020 року виконавчим комітетом Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області (т. 1 а.с. 12).

Позивач, як на підставу позовних вимог, посилається на те, що ОСОБА_4 помилково та під тиском ОСОБА_2 підписала договір дарування, оскільки взагалі не мала наміру та волевиявлення на укладення спірного договору і відчуження належного їй на праві власності майна донці, оскільки за життя бажала залишити домоволодіння саме сину ОСОБА_1 . Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 229 ЦК України.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним : право власності на предмет договору переходить до обдаровуваного без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.

У статті 215 ЦК України вказано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України : якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Правочин, згідно ст. 204 ЦК України, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається право -мірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні прав та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконан-ню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встанов-лює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить про те, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених у ст. 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно - правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить про те, що для визнання судом оспорю-ваного правочину недійсним необхідним є : пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встанов-люватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призна-ченням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати про те, що :

під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо : природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином : «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Відповідно роз`яснень, наведених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за № 9 правочин, вчинений під впливом помилки відповідно ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтер-дження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правова позиція Верховного Суду України щодо предмета доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі ст. 229ЦК України викладена у постановах ВСУ від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження № 6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприй-няття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. 203 і 717ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) Верховний Суд наголосив, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в ст. 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо : природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій : а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Згідно ч. 6 ст .81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_13 та зареєстровано в реєстрі за № 705.

У пунктом 17 оскаржуваного договору дарування житлового будинку від 24 квітня 2019 року вказано, що сторони, вони на момент укладення цього Договору, перебувають у стані, коли повністю розуміють значення своїх дій, не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; їх волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленням ними суті цього Договору, не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів чи психотропних речовин; однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки для кожної із сторін, у них відсутні заперечення щодо кожної з умов цього договору, цей договір відповідає їх дійсним намірам та реальній домовленості сторін; Укладення цього Договору для них не є наслідком помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин; договір не переховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Отже, ОСОБА_4 підтвердила, що розуміє значення, умови цього правочину, його правові наслідки, значення своїх дій, розуміла зміст цього договору, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного нею ж. Доказів протилежного сторонами у справі до суду не подано.

Крім того, вказане в судовому засіданні підтвердила допитана в якості свідка приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_13, яка, в свою чергу, зазначила, що зважаючи на похилий вік дарувальника та можливі негативні наслідки для неї, неодноразово роз`яснили ОСОБА_4 природу та наслідки даного правочину, у зв`язку з чим остання наполягала на укладення договору дарування, за яким обдарованою стала ОСОБА_2 ..

Договір дарування посвідчено та зареєстровано нотаріусом у встановленому законом порядку, а відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 грудня 2021 року за № 291892039.

Належних та беззаперечних доказів помилки ОСОБА_4 щодо правової природи укладеного нею правочину суду сторонами не надано.

Померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно в момент скоєння правочину була людиною похилого віку. Однак, матеріали справи не містять доказів того, що на момент укладення оскаржуваного договору дарування ОСОБА_4 мала захворювання, які б могли вплинути на можливість не усвідомлення нею факту укладення правочину, чи перебування у такому стані, при якому вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Крім того, представник позивача та представник відповідача в ході розгляду справи пояснили, що обмежено дієздатною чи недієздатною ОСОБА_4 за життя не визнавалась, була освічена і грамотна, вміла читати та писати.

Відповідно вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування його мати помилилася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала істотні умови і правові наслідки його укладення.

Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_4 підписала його помилково чи під тиском з боку ОСОБА_2 , а тому суд доходить висновку про відсутність право-вих підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 надавали покази, на підставі яких встановлено, що їм не було нічого відомо про фактичні обставини укладання оскаржуваного договору дарування та вони не були присутніми при даному правочині.

З огляду на встановлені обставини, наявні суперечки позивача з відповідачем не свідчать про наявність помилки з боку ОСОБА_4 під час укладення нею договору дарування в 2019 році. Лише посилання позивача на те, що спірний будинок мати мала намір залишити йому, без доведення належними, допустими та достатніми доказами помилки зі сторони ОСОБА_4 під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову.

Отже, позов про визнання недійсним договору дарування житлового будинку є необґрунтованим та недоведеним, а тому не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно ч. 1 та п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи на те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд не вбачає підстав для відшкодування відповідачем понесених позивачем при зверненні з даним позовом до суду судових витрат та відносить їх на рахунок ОСОБА_1 ..

Керуючись ст. 10-13, 76-82, 133, 141, 258- 259, 263-265, 353-354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог : ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 10 листопада 2023 року.

Суддя Л.В. Яковлєва