Дата документу 16.05.2023 Справа № 336/6341/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/6341/22 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/807/876/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 6 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «КБ «Приватбанк», яке в подальшому перейменоване у ПАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на банківську кредитну картку у розмірі 18 300,00 грн. ОСОБА_2 активно користувалася банківською карткою, у тому числі використовувала кредитні кошти, однак своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення коштів відповідно до умов договору, не виконувала. Як наслідок, за зобов`язанням ОСОБА_2 виникла прострочена заборгованість.

20.10.2014р. рішенням Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/9591/14-ц ОСОБА_2 визнано недієздатною.

25.08.2015р. рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя у справі № 336/5034/15-ц було встановлено опіку над недієздатною ОСОБА_2 та призначено опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20.04.2021р. рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у справі № 201/4943/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» було визнано недійсним кредитний договір б/н від 06.12.2013, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Приватбанк».

06.09.2022р. постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська залишено без змін.

Позичальниця ОСОБА_2 , яка була визнана судом недієздатною, фактично отримала за кредитним договором б/н від 06.12.2013 кредитні кошти у розмірі 18 300,00 грн. При цьому, зазначений кредитний договір було визнано судом недійсним. Однак питання застосування реституції у справі про визнання кредитного договору недійсним не було вирішено судом. Враховуючи те, що позичальниця ОСОБА_2 визнана недієздатною та над нею встановлена опіка відповідачки ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» звернулось із вимогою про стягнення з ОСОБА_1 як опікуна позичальниці ОСОБА_2 грошових коштів, які фактично були отримані позичальницею за недійсним кредитним договором.

На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) як опікуна ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» грошові кошти у розмірі 18 300,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» у особі представника - адвоката Бережної Н.М. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що другим абзацом частини 3 статті 226 ЦК України закріплено, що опікун зобов`язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином. Якщо майно не збереглося, опікун зобов`язаний відшкодувати його вартість, якщо вчиненню правочину або втраті майна, яке було предметом правочину, сприяла винна поведінка опікуна. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст.216 ЦК України). Вказані норми, на думку апелянта, вказують на те, що саме опікун ОСОБА_1 має відшкодувати банку грошові кошти, які за нікчемним правочином отримала її підопічна - недієздатна ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Литвинець Ю.В. зазначає, що сторона відповідача не згодна з наведеними доводами апеляційної скарги, а вимоги АТ КБ «ПриватБанку» про стягнення заборгованості є безпідставними. Позивач стверджує, що платіжною карткою, на яку було встановлено кредитний ліміт, ОСОБА_2 розраховувалась як до визнання її недієздатною, так і після цього, через що виникла заборгованість, оскільки зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_2 не виконала. Разом з тим, доказів тих обставин, що саме ОСОБА_2 розраховувалась карткою, тобто отримала кредит, не надано. Хворобливий стан ОСОБА_2 унеможливлює отримання від неї будь-яких пояснень з цього приводу. Одночасно адвокат Литвинець Ю.В. наголошує на тому, що ОСОБА_1 жодного разу (у спірний період) не бачила в Оксани платіжні банківські карти.

Також у відзиві зазначається, що судом у справі № 201/4973/17 встановлено, що договір було укладено дієздатною особою, проте у момент його укладання ОСОБА_2 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Зважаючи на це, відповідачка не може, навіть потенційно, нести відповідальність з повернення коштів, відшкодування шкоди, оскільки, як правильно встановив суд першої інстанції, опіку в особі ОСОБА_1 було встановлено після укладання ОСОБА_2 недійсного правочину.

Отже, на думку представника відповідача, ОСОБА_1 не має заборгованості перед банком, а АТ КБ «ПриватБанк» неправильно визначився із нормами матеріального права, які необхідно застосувати до даних фактичних обставин справи (з урахуванням судових рішень), а також неправильно визначився зі змістом правовідносин, які виникли між ним та ОСОБА_2 й іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст.369 цього Кодексу.

Згідно із п. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами чч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості. Суд вказував, що вимоги ч. 3 статті 226 ЦК України, на яких базував свій позов банк, поширюються на випадки одержання майна за нікчемним правочином недієздатною особою, а ОСОБА_2 судовим рішення визнана недієздатною тільки у 2014р., отримавши кредит та кредитну картку ще у 2013 році за кредитним договором, який був визнаний недійним згідно з судовим рішенням у 2021 році. Опіку ж над ОСОБА_2

встановлено та призначено відповідача її опікуном лише у 2015 році.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є позивач, з метою отримання кредитних послуг, у зв`язку з чим 06.12.2013р. підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Отже, відповідно до умов кредитного договору позичальниця отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на банківську кредитну картку у розмірі 18 300,00 грн.

До кредитного договору банк додав Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з яких слідує обов`язок позичальниці щодо здійснення щомісячних платежів задля погашення боргу по кредитному договору.

Як зазначає позивач, позичальниця фактично отримала за кредитним договором б/н від 06.12.2013 кредитні кошти у розмірі 18 300,00 грн. Але позивач звернувся із вимогою про стягнення цього боргу з опікуна позичальниці, оскільки ці грошові кошти були отримані позичальницею за недійсним кредитним договором.

Як підтверджується матеріалами справи, 20.10.2014р. рішенням Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/9591/14-ц пзичальницю ОСОБА_2 визнано недієздатною.

25.08.2015р. рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя у справі № 336/5034/15-ц було встановлено опіку над недієздатною позичальницею ОСОБА_2 та призначено її опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20.04.2021р. рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у справі № 201/4943/17 за позовом ОСОБА_1 до Приватбанку було визнано недійсним кредитний договір б/н від 06.12.2013, укладений між ОСОБА_2 (Позичальницею) та ПАТ КБ «Приватбанк».

06.09.2022 року постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська залишено без змін.

Суд першої інстанції вказуваву, що вимоги ч. 3 ст. 226 ЦК України поширюються на випадки одержання майна саме за нікчемним правочином, укладеним недієздатною фізичною особою, а ОСОБА_2 судовим рішенням було визнано недієздатною у 2014 році, в той час як названа позичальниця отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на банківську кредитну картку ще у 2013 році за кредитним договором, який згодом судовим рішенням у 2021 році було визнано недійсним. Більш того, лише у 2015 році рішенням суду було встановлено опіку над недієздатною позичальницею та призначено опікуном відповідачку.

Суд зазначав, що, наполягаючи на позові, позивач послався на те, що позичальниця активно користувалася банківською карткою, у тому числі використовувала кредитні кошти, однак своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення коштів відповідно до умов договору не виконувала, як наслідок, за зобов`язанням позичальниці виникла прострочена заборгованість. Позичальниця, яка була визнана судом недієздатною, фактично отримала за кредитним договором б/н від 06.12.2013 кредитні кошти у розмірі 18 300,00 грн. На підтвердження вказаних обставин позивач надав суду копію банківської виписки за укладеним кредитним договором, яка підтверджує, що кредитними коштами позичальниця користувалася ще з 2012 року, тобто навіть до укладення самого кредитного договору, кредитний ліміт за яким в розмірі 18300,00 грн. було встановлено у грудні 2013 року, який було використано вже до жовтня 2014 року, тобто вже до того як судовим рішенням позичальницю було визнано недієздатною. Тому опікун не може нести відповідальність в такому випадку та погашати такий борг підопічної.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки

вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають здійсненому судом аналізу норм матеріального права, на яких банк базував свої вимоги до ОСОБА_1 як опікуна ОСОБА_2 .

Апеляційним судом встановлено, що Приватбанк помилково ототожнює поняття нікчемного та оспорюваного правочину.

Колегія наголошує, що відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст.16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, вкрай важливим є розмежування двох понять: «нікчемний правочин» та «оспорюваний правочин», бо кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини).

Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх здійснення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані).

Згідно з вимогами ст. 215 ЦК нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним.

У позові банк спрямував свої вимоги до відповідача ОСОБА_1 як опікуна недієздатної на теперішній час ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, отриманих останньою на підставі укладеного з банком кредитного договору, який судовим рішення визнано недійсним згідно з вимогами статті 225 ЦК України у зв`язку із тим, що позичальниця на момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Вказане підтверджується змістом постанови Дніпровського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, згідно з якою висновком судової-психіатричної експертизи № 383 від 17 вересня 2020р. ОСОБА_2 , 1984 року народження, на момент укладення кредитного договору б/н від 06 грудня 2013 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді легкої розумової відсталості (в ступені вираженої дебільності згідно МКХ-9) з порушення поведінки та з частими поліморфними нападами, внаслідок чого вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З вказаного слідує, що правочин в цьому спорі був оспорюваний, а не нікчемний.

Між тим, банк обґрунтовував свої вимоги приписами статті 226 ЦК України, яка унормовує правовідносини щодо наслідків нікчемного правочину, який вчинений недієздатною особою.

Суд першої інстанції правильно визнав, що на час укладення договору ОСОБА_2 , хоча і не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, але недієздатною визнана не була. Тож приписи цієї норми (статті 226 ЦК) не можна застосовувати в цій справі.

Але банк у позовній заяви посилався на висновки, наведені у постанові ВС від 03.08.2020 у справі № 286/798/19, вважаючи, що справи є ідентичними.

Проте колегія вважає, що висловлені у вказаній справі касаційним судом правові висновки не можуть бути прийняті до уваги при вирішенні цієї справи, оскільки не є релевантними з обставинами та підставами позову у цій справі, що наразі переглядається апеляційним судом.

Так, у справі № 286/798/19, що переглядалась касаційним судом, позичальник визнаний недієздатним рішенням суду до укладення кредитного договору із призначенням йому опікуна. А тому на такі правовідносини дійсно поширюються вимоги статті 226 ЦК України та на опікуна покладається обов`язок повернути отримані підопічним кредитні кошти.

Між тим, в цій справі ОСОБА_2 не була недієздатною на час укладення кредитного договору 06.12.2013р., а була визнана недієздатною згідно з рішенням суду від 20.10.2014р., опікуна їх було призначено лише 25.08.2015р.

Також в цій справі кредитний договір рішенням суду визнаний недійсним відповідно до положень статті 225 ЦК України, оскільки згідно з висновком експертизи ОСОБА_2 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними на час укладення договору з банком. Отже, кредитний договір у цій справі є оспорюваним, а не нікчемним, як помилково вважає банк.

З урахуванням вказаних обставин колегія наголошує на тому, що приписи статті 226 ЦК України, якими обґрунтовує банк свої позовні вимоги, на спірні правовідносини в цій справі не поширюються.

Крім того, з виписки про рух коштів по рахунку ОСОБА_2 вбачається, що після призначення ОСОБА_1 її опікуном недієздатна позичальниця припинила користування картками, тобто опікун належним чином виконувала свій обов`язок стосовно недопущення вчинення недієздатною підопічною правочинів з користування грошовими коштами у банківській установі.

Таким чином, опікун ОСОБА_1 не може нести особисту майнову відповідальність перед банком за дії підопічної, якою укладено договір, визнаний недійсним в силу приписів статті 225 ЦК України до визнання її недієздатною та встановлення над нею опіки відповідача.

Колегія зазначає, що у разі укладення між сторонами договору, визнаного недійсним, відповідним способом захисту може бути реституція ( ч. 1 ст. 216 ЦК). Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Тобто в даному випадку до ОСОБА_2 в особі опікуна ОСОБА_1 , але такої вимоги в цій справі заявлено не було.

Разом з тим ч. 3 ст. 216 ЦК передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У даній ситуація могла б бути застосована реституція, але банк таких вимог в цій справі не заявляв, суб`єктний склад учасників для таких вимог не визначав.

В апеляційній скарзі банк наголошує також на можливості покладення обов`язку з відшкодування шкоди на відповідача відповідно до приписів ч. 3 статті 1186 ЦК України, якою передбачено відшкодування шкоди, завданої особою, яка не усвідомлювання значення своїх дій та не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством. Але колегія зазначає, що ця стаття унормовує деліктні відносини, але спірні правовідносини не є такими, що випливають із делікту, оскільки банк обґрунтовує суму стягнення тим, що вказані гроші отримані як кредит за кредитним договором, а не внаслідок спричинення будь-якої шкоди банку діями ОСОБА_2 .

В іншій частині апеляційної скарги банк фактично повторює зміст позовної заяви, посилаючись на ті ж самі норми статті 226 ЦК України, які, як вище зазначено, не поширюються на спір у цій справі.

В скарзі також є посилання на те, що в іншій справі № 754/7226/16-ц апеляційним судом у постанові роз`яснено банку, що за вимогами ч. 3 статті 226 ЦК України відповідачем має бути саме опікун, а не недієздатна особа в особі опікуна, що було виконано банком шляхом пред`явлення нового позову до опікуна в цій справі. Але колегія вказує, що такі роз`яснення не створюються преюдиціних фактів при розгляді нової цивільної справи, де банк на їх виконання визначив відповідачем опікуна, оскільки за встановленими обставинами справи колегія визнає, що саме стаття 226 ЦК України не поширюється на спір в цій справі, а не її суб`єктний склад є неправильно визначений банком.

З огляду на все вище наведене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому відповідно до приписів статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 16 травня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова