Справа № 490/9449/21
Провадження №2/639/374/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2023 року

Жовтневий районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Рубіжного С.О.,

за участю секретаря - Чубенко О.С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

18.11.2021 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Центрального районного суду м. Миколаїв з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав, та просить позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішення суду було розірвано. Під час перебування у шлюбі у сторін народилося донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Донька проживає разом з позивачем в родині її батьків. Вона є вихованкою дошкільного навчального закладу №148 м. Миколаєва.

Відповідач від часу фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин, так і до того, проживав окремо. Вже через місяць перебування у шлюбі прозивач проживала у батьків. Відповідач ухилявся як від виконання фінансового утримання родини, так і від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Не піклувався про її фізичний і духовний розвиток. Не надавав матеріальної допомоги на її утримання. Не цікавився станом здоров`ям доньки та її розвитком. Фактично все утримання позивача та дитини поклали на себе батьки позивачки.

Отримавши волю від шлюбних відносин, та отримавши частку набутого у шлюбі майна, відповідач виїхав з м. Миколаєва, та за останніми відомостями проживає в м. Одеса. Відповідач не цікавиться чим займається донька, станом її здоров`я, її успіхів у дитсадку, не вітає доньку зі святами та днями народження, зовсім не з`являється та не спілкується з дитиною.

Позивач зазначає, що ніяких перешкод відповідачу у спілкуванні з донькою не здійснювала. Але всі питання з виховання та утримання дитини вирішуються нею самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача.

Відповідач, як біологічний батько дитини, маючи переважне право перед іншими особами на особисте виховання доньки, її забезпечення від своїх прямих батьківських зобов`язань ухиляється. Більш того своє бачення у вихованні дитини він не бачить, і не бажає реалізовувати. Позивач вважає що і на подальше відповідач будь якого бажання на виховання доньки не буде мати, не надає і не надасть дитині допомоги в гармонійному розвитку, не буде мати бажання в наданні допомоги отриманні загальної освіти, не підтримає її при обранні професії.

Прийнятим рішенням про позбавлення відповідача батьківських прав позивач з донькою, матиме право вільного пересування країною, вільного виїзду за кордон, так як кожного разу виїжджаючи з донькою за кордон на відпочинок вимушена прохати у відповідача нотаріальний дозвіл на це.

У зв`язку з вищевикладеним позивач і вимушена була звернутися до суду з вказаною позовною заявою.

Рішенням Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.12.2021 року передано до розгляду до Жовтневого районного суду м. Харкова.

Згідно супровідного листа Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.06.2022 року, справа надійшла до Жовтневого районного суду м. Харкова 21.07.2022 року.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2023 року для розгляду вказаної справи було визначено головуючого суддю Рубіжного С.О.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 липня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрити загальне позовне провадження. Залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (місцезнаходження: м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55). Призначено розгляд заяви в підготовчому судовому засіданні.

29 сепрня 2022 року на електронну адресу суду надішли письмові пояснення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Зозулі О.М. Відповідно до яких, в зв`язку з російської агресією відносно України та обстрілами м. Миколаїва, позивачка з донькою виїхали з України та на теперішній час проживають в Румунії в м. Бухарест. Дитина відвідує дитячій садок, позивачка працює за фахом. Відповідач намагався в`язатись з позивачем та пропонував свої послуги, щодо працевлаштування. На теперішній час вона не можу виїхати до Німеччини, оскільки у надані дозволу відповідач відмовив, та наполягає на поверненні до України, в м. Одесу, хоча достеменно знає, що сім`я розпалась та відновленню не підлягає.

19 жовтня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач ОСОБА_3 не погоджується з позовом, вважає його не обґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню. Вважає що жодної підстави для позбавлення його батьківських прав не існує. Твердження позивачки, щодо не сплати аліментів не відповідає дійсності, оскільки відповідач в добровільному порядку регулярно сплачує аліменти на утримання дитини на рахунок позивачки. Позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, внаслідок чого був змушений звернутись до органу опіки та піклування Миколаївської міської ради із відповідною заявою про встановлення порядку участі у виховані та спілкуванні з дитиною. Рішення по цій заяві досі не прийнято. Крім того, в травні 2022 року позивач разом з дитиною виїхала до Румунії, що взагалі унеможливлює побачення з дитиною, оскільки відповідач як військовозобов`язаний не може залишити межі України.

15 листопада 2022 року на електронну адресу суду представником позивача ОСОБА_2 - адвокатом Зозуля О.М. направлено відповідь на відзив, відповідно до якого позивач зазначає, вона дійсно виїхала з дитиною за кордон, як біженка з прифронтового міста. Батько почав проявляти інтерес до дитини лише після її звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Відповідач не забрав дитину з пологового будинку, хоча був повідомлений про народження дитини, ухиляється від надання допомоги. Відповідач фактично вводить суд в оману, бо направляє гроші поштовим відправленням (як фактично було 2022 році), але позивач їх отримати не могла, і не отриманні гроші повертаються відправнику.

22 листопада 2022 року на електронну адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Вважає що зазначена позивачкою підстава, як не зібрання дитини з пологового, є нікчемною, оскільки дитина народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , а шлюб розірвано 08.08.2018. Аліменти сплачує добровільно, той факт, що позивачка не забирала поштові переводи не є провиною відповідача.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 серпня 2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі. Призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 наполягала на задоволені позовних вимог, посилаючись на обставини викладені в позові, письмових поясненнях та заперечені на відзив.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення позову. Просив суд не позбавляти ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки твердження позивача про те що батько не забрав дитину з пологового будинку є підставою для позбавлення його батьківських прав є хибним. Має бажання виховувати та піклуватись своїми дітьми.

Суд вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 23.03.2016 року (том №1 а.с.4).

Мати дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована разом малолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №19.03.03-19Д/2665/20 від 25.02.2020 року та копією паспорта серії НОМЕР_2 (том №1 а.с. 5, 9).

Як зазначає представник позивача, після народження дитини позивачка разом з дитиною мешкала разом з батьками, які і утримували їх.

Представник відповідача заперечував проти такого твердження, посилаючись на рішення суду, в якому зазначено, що подружні відносини фактично припинені з березня 2018 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволені. Шлюб, зареєстрований 20 червня 2015 року, зареєстрований Міським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №312 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (том №1 а.с. 15-16).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2018 року затверджено мирову угоду від 27.06.2018 року укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цивільній справі №487/1324/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісно власності подружжя (том №1 а.с. 17 -19).

Після розірвання шлюбу відповідач покинув Миколаїв та поїхав до Одеси.

Як зазначили сторони, рішенням суду було вирішено питання, щодо стягнення аліментів, проте виконавчий лист для примусового виконання до виконавчої служби не направлявся, реквізити рахунків позивачем не надавались. Відповідач в добровільному порядку здійснював сплату аліментів, шляхом поштових переказів, проте позивач їх не отримувала з невідомих причин, що підтверджується копіями фіскальних чеків (а.с. 120, 121).

Згідно інформації наданої Дошкільним навчальним закладом №128 Управління освіти Миколаївської області №46/16-07 від 02.07.2020 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відвідує дошкільний навчальний заклад №128 з 05.07.2018 року. Мати бере активну участь у вихованні дитини. Дівчинка до дошкільного закладу приходить охайною, доглянутою. Мати цікавиться досягненнями та проблемами своєї дитини кожного дня. Відвідує всі свята та спортивні розваги, що проходять у дитячому садочку бере у них безпосередню участь. За всі роки перебування дитини у закладі проявила себе як турботлива мати, яка добросовісно виконує свої батьківські обов`язки. Батько дитини - ОСОБА_3 - за всі роки не з`являвся на території закладу (том №1 а.с. 7).

Згідно інформації наданої Дошкільним навчальним закладом №148 Управління освіти Миколаївської області №155/16-07 від 08.11.2021 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вихованка старшої групи №3 з 23.11.2020 року. За час проявила себе як добра, життєрадісна дитина, більше прив`язана до мами, ОСОБА_2 , яка проводить з дочкою весь вільний час. З дошкільного закладу ОСОБА_6 забирає мама ОСОБА_2 , бабуся ОСОБА_7 , дідусь ОСОБА_8 згідно довіреності мами ОСОБА_2 від 11.12.2020 року (том №1 а.с. 6).

Відповідно до інформації Служби у справах дітей адміністрації центрального району Миколаївської міської ради №162/08.01-17 від 17.05.2023 ОСОБА_3 13.01.2022 року звернувся до служби із заявою щодо встановлення порядку його участі у вихованні доньки (том №2 а.с.16).

Відповідно до Висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, вони вважають за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том №2 а.с. 63-65).

Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до вимог частини першої та другої статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3 роз`яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

По справі 753/2025/19 за наслідком розгляду спору про позбавлення батьківських прав, постановою Верховного Суду від 06 травня 2020 року, суд виходив з тих мотивів, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування,медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 11 грудня 2018 року № 1-18/1215 не є обов`язковим для суду (частини п`ять, шість статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні.

Суд вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2 , і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей.

В даній ситуації Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04).

11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

Верховний суд України в постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Як зазначено вище, після розірвання шлюбу, сторони стали проживати окремо, здійснивши поділ майна подружжя, передавши свою частку у власність позивача, відповідач переїхав проживати в інше місто. Щодо утримання дітей у сторін була домовленість щодо добровільного виконання відповідачем своїх обов`язків по утриманню, рішення суд до теперішнього часу не перебуває на примусовому виконанні. Відповідачем зазначено, що позивачем не надано відповідних реквізитів для перерахування коштів, тому такі платежі здійснювались поштовим переказом. Доказів щодо надання відповідачу відповідних реквізитів для перерахування коштів на утримання дитини позивачем не надано. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Про небайдужість та інтерес ОСОБА_3 до доньки, на переконання суду, свідчить і та обставина, що ОСОБА_3 не тільки висловлював свої заперечення проти позову, а також звернувся до органу опіки та піклування щодо вирішення питання стосовно участі у спілкуванні та вихованні дитини. У висновку органу опіки щодо доцільності позбавлення батьківських прав, стосовно цього питання орган опіки визначив, що мати не довіряє батьку проводити час з дитиною у ії відсутність, оскільки мати з дитиною евакуювались за кордон вирішення цього питання не можливе.

Доводи позивача, що через місяць після укладання шлюбу та після народження дитини вона проживала окремо від відповідача, який одразу само ухилився від виховання та спілкування з дитиною, суд оцінює критично.

Відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2018 року про розірвання шлюбу між сторонами, в обґрунтовування позову позивач посилалась на те, що шлюбні відносини припинились з березня 2018 року. В мотивувальній частині рішення визначено, що з березня 2018 року сторони проживають окремо, що встановлює преюдиціальний характер.

Також в додаткових поясненнях позивача, після виїзду за кордон внаслідок збройної агресії проти України, позивач з дитиною до теперішнього часу мешкають за кордоном, що в свою чергу унеможливлює вільне спілкування батька з дитиною, та участь його у виховані. В додаткових поясненнях позивача, після виїзду за кордон внаслідок збройної агресії проти України, відповідач зв`язувався з нею з метою надання допомоги в працевлаштуванні, проти чого вона відмовилась. Також відповідач не надає дозволу на переїзд до іншої країни проживання.

Проте доказів щодо звернення до відповідача для отримання відповідного дозволу та не надання його останнім матеріали справи не містять.

Щодо доводів позивача у відповіді на відзив та додаткових поясненнях в заяві від 03.05.2023, що відповідач не забрав дитину з пологового будинку, що в силу п.1 ч.1 ст. 164 СК України є також підставою для позбавлення батьківських прав суд зазначає наступне.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст. 143 СК України, мати, батько дитини, які перебувають у шлюбі, зобов`язані забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я.

Дитина може бути залишена батьками у пологовому будинку або в іншому закладі охорони здоров`я, якщо вона має істотні вади фізичного і (або) психічного розвитку, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Якщо батьки не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я, забрати дитину мають право її баба, дід, інші родичі з дозволу органу опіки та піклування.

В силу п.1 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

Згідно п. 7 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини» затвердженого постановою КМУ №866 від 24.09.2008 року, у разі коли дитина покинута в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я, або її відмовилися забрати батьки чи інші родичі, підкинута чи знайдена, складається акт за формою, затвердженою МОЗ і МВС.

З аналізу зазначених норм, слід дійти висновку, що факт не забирання дитини з пологового будинку вказує саме на залишення дитини в цій установі , а не прийняття участі у забирання дитини.

Враховуючи наведене, позицію відповідача та його представника, які в судовому засіданні неодноразово категорично заперечували проти позбавлення його батьківських прав та зазначали на бажанні відповідача займатись вихованням доньки, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав вважати, що ОСОБА_3 дійсно втратив інтерес до дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком / матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Таким чином, незважаючи на доводи представника позивача, якими він обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача, як позбавлення батьківських прав, і за таких обставин, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 76-78, 81, 83, 89, 141, 264-266 ЦПК України, ст. ст. 155, 164, 170 СК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на час розгляду справи зареєстрована в Ресбуліці Румунія, м. Бухарест як біженець;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 .

Треті особи:

Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, місцезнаходження: 54001, м. Миколаїв, вул. Інженерна, буд. 1, каб. 128;

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, місцезнаходження: м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55.

Повний текст рішення складено 20.11.2023.

Суддя С.О. Рубіжний