Провадження № 2-о/204/199/23
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Кошелюк Д.О.,

за участю заявника ОСОБА_1 ,

за участю представника заявника адвоката Білогруда Д.О.,

за участю представника заінтересованої особи Шеян Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року заявник звернулась до суду із заявою, заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити факт того, що заявником є фізична особа ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Сніжне Донецької області, що фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , для видачі паспорта громадянина України.

В обгрунтування поданої заяви заявник посилається на те, що вона ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Сніжне Донецької області, народилась на дому, свідоцтво про народження не видавалось, паспортом громадянина не документувалась, РНОКПП не мала, у лікувальних закладах, будучи дитиною, не лікувалась, у середньо-освітніх та вищих навчальних закладах не навчалась. Має трьох синів, виховує їх сама. В м.Дніпро мешкає з 2005 року, має родичів в Закарпатській області. З різних причин не може отримати паспорт громадянина України, у зв`язку з чим, вимушена звернутись до суду із зазначеною заявою.

Заявник, її представник, в судовому засіданні заяву підтримали, просили задовольнити. Додаткових заяв та клопотань в судовому засіданні заявлено не було.

Представник заінтересованої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви, зазначивши, що заявник обрала не вірний спосіб захисту свого права.

Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставин справи та відповідні їм правовідносини.

Пунктом 5 ч.2 ст.293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Сніжне Донецької області, народилась на дому, свідоцтво про народження не отримувала, паспортом громадянина не документувалась, РНОКПП не мала, у лікувальних закладах, будучи дитиною, не лікувалась, у середньо-освітніх та вищих навчальних закладах не навчалась. Має трьох синів, виховує їх сама. В м.Дніпро мешкає з 2005 року, має родичів в Закарпатській області.

10 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Чечелівського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою щодо документування паспортом громадянина України. Листом Чечелівського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Росташ М.Ю. було відмовлено в оформленні та видачі паспорта громадянина України. У вказаному листі зазначено, що паспорт громадянина України зразка 1994 року заявник не має; актовий запис про народження та про шлюб, відсутні; в свідоцтві про народження дітей заявника в графі «мати» значиться ОСОБА_1 , без дати народження та без зазначення громадянства. Враховуючи, що відсутні документи, що підтверджують чи спростовують зазначений факт, а також факт народження, заявнику рекомендовано звернутись до суду.

18 квітня 2023 року представник заявника звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою щодо роз`яснення статусу ОСОБА_1 та визнання її особою без громадянства. З поданої відповіді вбачається, що проведеною перевіркою з наявних державних та єдиних реєстрів, інформаційних баз та обліків ГУ ДМС у Дніпропетровській області встановлено, що особа, яка іменує себе ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не значиться. У зв`язку з чим, відмовлено ОСОБА_1 у визнанні особою без громадянства, та рекомендовано звернутись до суду із заявою про встановлення факту народження, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991.

Заявник, звертаючись до суду із зазначеною заявою, просила встановити факт того, що заявником є фізична особа ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Сніжне Донецької області, що фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Розглядаючи по суті заяву ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, суд приходить до висновку, що заявником обрано невірний спосіб захисту порушеного права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч.3 ст.294 ЦПК України).

Так, згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Постановою №5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998) зазначено, що наведений ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Відповідно до положень ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Заявлені заявником вимоги суперечать вказівкам ст. 315 ЦПК України.

Правова мета встановлення факту, що має юридичне значення полягає у тому, щоб у судовому порядку встановити певні життєві обставини (фактичні події), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно роз`яснення Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по-різному записаних у документах.

Заяви про встановлення факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта, чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому главою 37 ЦПК, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. Судами також не встановлюється тотожність особи.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у статті Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників.

Згідно п. 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) засіб захисту має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Суд, у кожному окремому випадку повинен визначити чи вірно обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права чи інтересу, зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин, наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення та захисту в обраний спосіб.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Зважаючи на положення ст. ст. 15, 16 ЦК України, суд приходить до висновку, що заявницею обрано не вірний спосіб захисту порушеного права, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених останньою вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15-16 ЦК України, ст.ст. 6-13, 33-34, 76-81, 83, 141, 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 293, 315 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В.Токар