КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/3132/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Істоміної О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання права власності, -

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, у якому, з урахування позовної заяви в новій редакції від 31 січня 2022 року, просила визнати її особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що 10.09.2005 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом №542.

Під час шлюбу народились їх діти: ОСОБА_3 , 2007 року народження, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після реєстрації шлюбу вони з відповідачем проживали в різних місцях, однак вона зі старшою донькою ОСОБА_5 до 2011 року в основному проживала у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 , де і була зареєстрована разом із дитиною.

За час перебування у шлюбних відносинах із відповідачем придбала спірне майно. Попри те, що квартира придбана в період проживання в зареєстрованому шлюбі, однак була набута за власні кошти позивачки, частину яких вона отримала у кредит від банківської установипо місцю роботи, а частину отримала від батьків. Жодних грошових коштів відповідач на придбання спірного майна не надавав. У зв`язку із зазначеним, позивачка, посилаючись на положення пункту третього частини першої статті 57 СК України, просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, поданим позивачем на підтвердження факту придбання спірної квартири за кошти, які належали їй особисто. Не врахував, що квартира була придбана для визначеного кола осіб: позивачки та дитини-інваліда. Не встановив джерел набуття квартири. Не дав оцінки використання відповідачем «права на зло» - задля збагачення за рахунок жінки, дитини-інваліда та коштів батьків позивача, нівелюючи цінність інституту шлюбу та сім`ї.

Суд також необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків на території республіки Польщі і наполіг на присутності свідків в режимі відео конференції. Зі свого боку вона виконала вимоги суду та забезпечила присутність свідків в режимі відео конференції, проте суд невмотивовано відмовився їх допитати. Судом також не враховано інтереси дитини-інваліда, для забезпечення житлових прав якого і придбавалось житло.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Волков А.В. заперечує проти її задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Зазначає, що в ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено та досліджено, що під час шлюбу на ім`я дружини ОСОБА_1 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , було придбано спірну квартиру. Квартира була придбана подружжям в інтересах сім'ї та використовувалась для проживання усієї сім'ї - сторін у справі та двох їх доньок, що не заперечувалось позивачем. Після придбання квартири усі члени сім'ї були в ній зареєстровані і використовували як житло.

Ні матеріалами справи, ні дослідженими договорами кредиту не підтверджено, що позивачка отримувала кредитні кошти в особисту власність, а відтак її доводи з цього приводу є наслідком неправильного тлумачення норм цивільного законодавства.

Доводи позивачки про те, що квартира була частково придбана за рахунок коштів її батьків, свого підтвердження не знайшли, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що погашення у повному обсязі кредитних коштів відбулось під час проживання сторін у шлюбі, іншого позивачкою не доведено.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Падалко О.Ю. підтримала апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи. Заявила клопотання про долучення до справи доказів, зокрема: відповіді Національного банку України від 25.04.2023 року за результатами розгляду звернень ОСОБА_1 щодо обставин надання кредиту на придбання житла, а також копій платіжних документів на підтвердження погашення кредиту за період з 2014 по 2019 рік.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Богомазов В.Н. у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність її доводів, Просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Також заперечували проти задоволення клопотання про приєднання до справи доказів на стадії перегляду справи судом апеляційної інстанції.

З`ясувавши думку учасників справи щодо заявленого представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Падалкою О.Ю. клопотання про приєднання доказів до справи, апеляційний суд, керуючись положеннями частини другої статті 83 та частини третьої статті 367 ЦПК України, ухвалив відмовити в задоволенні клопотання з огляду на відсутність належного обґрунтування на підставі доказів неможливості подання їх позивачем до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення на підставі наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що доводи позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, спірна квартира набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя відповідачем жодним чином не спростована.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбних відносинах з 28 березня 2007 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб.

Від шлюбних відносин у сторін народилось двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 /т. 1, а.с. 15-16/.

У 2019 році позивач звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, який припинено рішенням суду від 11 лютого 2020 року (справа № 758/13995/19), копія якого міститься у матеріалах справи.

14 жовтня 2011 року ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продажна вартість квартири 784000,00 грн, що є еквівалентом 98000,00 дол. США. Наявність згоди чоловіка підтверджується його заявою про згоду на купівлю квартири, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально. Дані обставини підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О. А. та зареєстрований у реєстрі за № 1736.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачка ОСОБА_1 наводила аргументи про те, що спірна квартира придбана за її власні (особисті) кошти, частина яких отримані нею відповідно до кредитного договору на отримання житла, укладеного з Національним банком України, працівником якого вона була, та який погашався особисто із власних доходів, а частина надана її батьками.

Надаючи оцінку таким доводам позивача, суд першої інстанції, обґрунтовано пославшись на актуальну практику Верховного Суду з аналогічних правовідносин, викладену у від 09 січня 2020 року по справі № 367/7110/14, від 13 лютого 2020 у справі № 320/3072/18, правильно прийшов до переконання про те, що отримані позивачем кредитні кошти були використанні на придбання житла та зобов`язання, що виникли на підставі кредитних договорів, є спільними для обох із подружжя.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вищезазначена позиція прослідковується в низці судових рішень Верховного Суду, зокрема в постанові від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17 (провадження № 61-25286св18), постанові від 06.03.2019 року у справі № 754/11103/16-ц (провадження № 61-28144св18), постанові від 30.01.2019 року у справі № 372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18), постанові від 17.04.2019 року у справі № 631/1982/16-ц (провадження № 61-36690св18), постанові від 10.10.2019 року у справі № 607/2831/16-ц (провадження № 61-27855св18) тощо.

У частині третій статті 61 СК України зазначається: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищезазначене законодавче положення кореспондується із частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Колегія суддів апеляційного суду оцінює як необґрунтовані доводи позивача про те, що відносини, які виникли між ОСОБА_1 та НБУ на підставі договору про надання кредиту на придбання житла працівникові Національного банку України, який перебуває на обліку для поліпшення житлових умов (з квартобліку) від 06 вересня 2011 року № 205, не можна вважати кредитними відносинами в розумінні Закону України «Про банки та банківську діяльність», та про те, що надання такого пільгового кредиту певною мірою є нагородою ОСОБА_1 , як працівника, який має особисті заслуги.

Відповідно до частини третьої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Матеріали справи, в тому числі і наявна в них копія Договору № 205 від 06 вересня 2011 року про надання кредиту на придбання житла працівникові Національного банку України, який перебуває на обліку для поліпшення житлових умов (з квартобліку), не містять даних про те, що надання кредиту пов`язано з особливими заслугами ОСОБА_1 , натомість, згідно положень п. 2.1 Договору, Національний банк надає позичальникові кредит на умовах повернення, платності, забезпечення його повернення, строковості та цільового використання, яким є придбання житла. (а.с. 37-39 том 1)

Суд першої інстанції також обґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що частина коштів на придбання спірної квартири у розмірі 418 058,00 грн була надана батьками позивача, оскільки зазначені обставини не були підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованої відмови суду у допиті свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо обставин придбання квартири в інтересах дитини-інваліда та за кошти батьків, не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Факт дарування/передачі в особисту власність коштів позивачу та внесення таких коштів на придбання спірного нерухомого майна не може бути підтверджений показами свідків чи поясненнями сторони, а відповідних письмових доказів суду надано не було.

Крім того, посилання позивача на обставини придбання квартири в інтересах дитини-інваліда не спростовують презумпції спільного майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежної перевірки судом першої інстанції обставин фінансової участі відповідача у придбання спірної квартири та погашення кредиту за його участю не заслуговують на увагу, оскільки як зазначалось раніше, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільного сумісного майна , покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 травня 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.