Справа № 461/3602/23
Провадження № 2/461/1635/23
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

16.05.2023 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі головуючого судді Стрельбицького В.В., розглянувши заяву Заставної Ольги Василівни, яка діє в інтересах позивача Акціонерного товариства «Ідея Банк» про забезпечення позову у цивільній справі № 461/3602/23 за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Фактичні обставини справи, суть клопотання та дані про особу, яка його заявила, суть питання, яке вирішується судом.

Акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з підстав наведених у позовній заяві.

У порядку забезпечення позову, представник позивача ОСОБА_2 просить накласти арешт на грошові кошти, які наявні на банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 в межах суми у розмірі 106251 грн. 41 коп., що є ціною позову, котрий забезпечується.

Обґрунтовуючи подану заяву, представник позивача вказує на те, що у ОСОБА_1 утворилася заборгованість за Кредитним договором станом на 11.05.2023 у розмірі 106251,41 грн., яку частково у розмірі 31 522,29 грн. було стягнуто з нього згідно виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною 12.11.2021 за №16208. Разом з тим, рішенням Турійського районного суду Волинської області від 21.07.2022 по справі № 169/250/22 вище вказаний виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню, а також рішенням Турійського районного суду Волинської області від 04.04.2023 у справі №169/25/23 стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 31 522,29 грн. котрі були стягнуті з нього на користь позивача в погашення заборгованості за кредитним договором та у межах виконавчого провадження, відкритого на виконання вище згаданого виконавчого напису. У подальшому, банком згідно рішення Турійського районного суду Волинської області від 04.04.2023 у справі №169/25/23, було сплачено кошти в розмірі 35 298,16 грн., у тому числі і 31 522, 29 грн., котрі були сплачені в межах виконавчого провадження на особистий рахунок відповідача у АТ «Ідея Банк». Відтак, на відповідну суму - 31522.29 грн. було відновлено заборгованість ОСОБА_1 по Кредитному договору №Е07.20716.007157447 від 07.11.2020. Станом на 11.05.2023 у ОСОБА_1 існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 106 251,41 грн. Враховуючи зазначене, представник позивача стверджує, що існує ймовірність того, що грошові кошти ОСОБА_1 , стягнуті з нього у виконання вказаного виконавчого напису та погашення заборгованості за кредитним договором, буде знято готівкою відповідачем з відповідних рахунків, котрі, ймовірно, згодом будуть закриті, що значно утруднить подальше примусове виконання ухваленого судового рішення, у випадку задоволення пред`явленого у даній справі позову, котрий, на переконання АТ «Ідея Банк», задля попередження описаного вище, слід забезпечити шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, наявні на його банківських рахунках, у межах ціни даного позову.

Мотиви та висновки суду, а також положення закону,

яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Ухвалюючи рішення за заявою, суд виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Згідно позовної заяви, позивачем визначена ціна позову 106251,41 гривень.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Адекватність заходу щодо забезпечення позову, який застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи щодо забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів щодо забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Оцінюючи, подану заяву та долучені до неї докази, суд також виходить з того, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

В свою чергу, позивач вказуючи на те, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи унеможливить ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не зазначає у чому конкретно полягають ці складнощі і у який спосіб це ускладнить виконання рішення суду.

Фактично усі доводи позивача ґрунтуються на невиконанні відповідачем своїх зобов`язань, що може бути предметом оцінки суду виключно при розгляді справи під час судового провадження.

Наведення цих доводів, як підстава для застосування заходів забезпечення позову може вказувати на наперед сформовану позицію суду у справі, що суд знаходить неприпустимим.

Крім того, вказівка позивача на те, що відповідач може зняти грошові кошти і це може ускладнити у подальшому виконання рішення на користь банку, сама по собі, не може вважатися належною підставою для забезпечення позову, адже у такий спосіб банк пропонує фактично обмежити відповідача правом користування своєю власністю. До того ж ці кошти були стягнуті на виконання рішення суду. В свою чергу, жодних даних про те, що відповідач вчиняє або може вчиняти свідомі дії щодо невиконання рішення суду належним чином не обґрунтовані. Більше того, перебіг подій наведений у заяві про забезпечення свідчить про те, що сторони дійсно мають спір щодо заборгованості, але відповідач вчиняє передбачені законом заходи щодо встановлення її реального розміру. Факт звернення відповідача до суду за захистом своїх інтересів не свідчить про те, що у нього відсутні засоби та матеріальні ресурси для виконання рішення суду у разі ухвалення рішення на користь банку. Отже, позивачем не доведено належними засобами доказування те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що заява не містить достатніх даних про наявність законних підстав для її задоволення, а також до неї не долучено належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту на грошові кошти, наявні на банківських рахунках відповідача може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення заяви.

Керуючись ст. ст.149-153 ЦПК України, суд, -

постановив:

В задоволенні заяви відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 16 травня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький