Справа № 346/277/23
Провадження № 2/346/578/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді Третьякової І.В.

за участю секретаря судових засідань Дутчак Х.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань м.Коломия Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

17.01.2023 ОСОБА_4 через свого представника адвоката Усенко А.І. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в сумі 1781251,02 грн., що складається із заборгованості за договорами позики в сумі 1158767,60 грн., 3% річних у сумі 101848,59 грн. та інфляційного збільшення боргу в сумі 520634,83 грн. Судові витрати просив покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що між ним та відповідачем було укладено договори позики (безвідсоткової) від 31.01.2019 року на суму 21000 доларів США та від 14.02.2019 на суму 10000 євро строком на 1 рік. Отримання коштів за договорами підтверджується повідомленням про іноземний платіж від 31.01.2019 та розпискою відповідача від 14.02.2019. Відповідач свої зобов`язання за договорами позики не виконала, кошти не повернула, на лист з пропозицією добровільно повернути борг не відповіла, ухиляючись від повернення боргу. Посилаючись на вимоги ст..625 ЦК вважає, що відповідач, як боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання має повернути його з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми. При цьому позивач вважав за доцільне просити стягнути заборгованість в національній валюті України гривні за офіційним курсом, що встановлено Національним банком України на дату складання позовної заяви, а саме на 10.01.2023 року.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01.02.2023 року відкрито загальне провадження у справі.

09.03.2023 відповідач ОСОБА_3 на електронну адресу суду надіслала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволені позову, свою позицію обґрунтувала наступним. 31.01.2019 позивач дійсно перерахував на її рахунок 21000 доларів США для придбання квартири для спільного проживання. 14.02.2019 позивач особисто приїхав до м. Коломиї, де запропонував їй підписати два договори позики на суму 21000 доларів США, які він раніше перерахував на її рахунок та на 10000 євро. Перший договір вона підписала без вагань, бо грошові кошти дійсно були у неї, квартира не була придбана, гроші в подальшому вона витрачала на власні потреби. Щодо другого договору позики на 10000 євро, то вона договір та розписку підписала під тиском позивача, хоча вказаної суми готівкою не отримувала, на її думку ця сума складається із витрат позивача на подарунки для неї за період їхніх стосунків. Крім того, вона підписала дві розписки про отримання 10000 євро, одна була надрукована, інша написана нею власноруч. В подальшому, вона повернула позивачу 10000 євро і просила повернути їй розписку, що він і зробив, повернув розписку написану нею власноруч, друкована розписка залишилася в нього. Тож відповідачка вважає, що виконала умови договору від 14.02.2019 та повернула позивачу борг в сумі 10000 євро, просить відмовити в цій частині позовних вимог. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за договором від 31.01.2019, то просить врахувати курс національної валюти станом на 31.01.2020 (на день виконання договору), перерахувати суму боргу, що становить 21000 доларів США в гривню за курсом НБУ, що становив на цей день 25,15 грн. за 1 долар США, та визначити суму боргу 528150 грн. і відмовити позивачу в задоволені його вимоги про стягнення з неї за цім договором заборгованості в сумі 767940,60 грн. Також просила відмовити позивачу в задоволені вимоги про стягнення інфляційного збільшення боргу та 3 % річних. Судові витрати просила не стягувати з неї, враховуючи її скрутне матеріальне положення.

В судовому засіданні позивач не з`явився, його представник адвокат Усенко А.І. підтримав позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки суми заборгованості за договорами позики від 31.01.2019 та від 14.02.2019 в національній валюті за офіційним курсом НБУ на 10.01.2023, тобто станом на час звернення з позовом. Крім того, просив стягнути 3% річних від простроченої суми також в національній валюті, застосувавши розрахунок, наведений ним і доданий до позову. Зазначив, що станом на день розгляду справи жоден з договорів позики не виконано відповідачкою, жодна сума боргу не повернута. Позивач має оригінал розписки, підписаної відповідачкою від 14.02.2019 року про отримання нею 10000 євро, яку він надає суду. Інших розписок не існує. Вважає, що відповідачка вводить в оману суд, зазначаючи про наявність двох розписок та повернення нею боргу в сумі 10000 євро. Крім того, вважав помилковим звернення з вимогою про стягнення інфляційного збільшення боргу та відмовився від цієї вимоги, просив суд вважати її не заявленою.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи шляхом направлення на її електронну адресу повідомлення, причини своєї неявки суд не повідомила. Клопотань про відкладення розгляду справи не заявляла.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази в справі судом встановлено наступне.

31.01.2019 між сторонами в справі ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики (безвідсоткової), відповідно до умов якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику в сумі 21000 доларів США, а остання зобов`язується повернути позику у визначений договором строк (а.с.5-6).

Відповідно до п.2.1 Договору строк надання позики становить 1 рік з моменту перерахування всієї грошової суми.

Відповідно до п.3 Договору сторонами узгоджено порядок надання і повернення позики. Так, позикодавець зобов`язується невідкладно передати позику одразу після підписання цього Договору шляхом безготівкового перерахування суми позики з банківського рахунку позикодавця на банківський/картковий рахунок позичальника, підтвердженням отримання позики є банківський документ (п.п.3.1, 3.2, 3.3). По закінченню строку, вказаного в п.2.1. Договору позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики шляхом передачі готівки із рук в руки позикодавцеві або шляхом перерахування на банківський/карткових рахунок позикодавця, підтвердженням повернення позики є передача розписки позикодавцем позичальнику або банківські документи. Що підтверджують перерахування суми позики або її частина на рахунок позичальника (п.п.3.4, 3.5, 3.6)

Сторони визначили також термін дії договору, а саме вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє до моменту його остаточного виконання (п.5.1).

Позивач виконав взяті на себе зобов`язання та здійснив безготівковий переказ грошових коштів на банківський рахунок відповідачки. Отримання коштів відповідачкою 31.01.2019 в сумі 21000 доларів США підтверджується повідомленням Komercni Banka про іноземний платіж, здійснений ОСОБА_6 на рахунок ОСОБА_3 (а.с.10,11), що також не заперечувалося відповідачкою у відзиві.

У зазначений в договорі строк, а саме 01.02.2020 відповідачка ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань не виконала, грошові кошти в сумі 21000 доларів США не повернула позивачу, про що не заперечувала у відзиві.

14.02.2019 між сторонами в справі ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики (безвідсоткової), відповідно до умов якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику в сумі 10000 євро, а остання зобов`язується повернути позику у визначений договором строк (а.с.7-8).

Відповідно до п.2.1 Договору строк надання позики становить 1 рік з моменту перерахування всієї грошової суми.

Відповідно до п.3 Договору сторонами узгоджено порядок надання і повернення позики. Так, позикодавець зобов`язується невідкладно передати позику одразу після підписання цього Договору шляхом передачі готівки від позикодавця позичальнику, підтвердженням отримання позики є відповідна розписка, написана ним власноруч (п.п.3.1, 3.2, 3.3). По закінченню строку, вказаного в п.2.1. Договору позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики шляхом передачі готівки із рук в руки позикодавцеві або шляхом перерахування на банківський/карткових рахунок позикодавця, підтвердженням повернення позики є передача розписки позикодавцем позичальнику або банківські документи, що підтверджують перерахування суми позики або її частина на рахунок позичальника (п.п.3.4, 3.5, 3.6).

Сторони визначили також термін дії договору, а саме вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє до моменту його остаточного виконання (п.5.1).

Позивач виконав взяті на себе зобов`язання та передав грошові кошти відповідачці. Отримання коштів відповідачкою 14.02.2019 в сумі 10000 євро підтверджується розпискою, підписаною ОСОБА_3 , про те, що вона відповідно до договору позики від 14.02.2019 одержала від ОСОБА_2 у борг суму в розмірі 10000 євро готівкою на руки і зобов`язується повернути її в строк, зазначений у договорі. Оригінал вказаної розписки наданий позивачем суду (а.с.9, 123).

У зазначений в договорі строк, а саме 15.02.2020 відповідачка ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань не виконала, грошові кошти в сумі 10000 євро не повернула позивачу, про що вказує наявність оригіналу розписки позичальника (відповідача) у позивача.

Судом встановлено, що відповідач доказів повернення коштів, отриманих у позивача у борг, у строки, визначені договорами позики, не наддав.

За довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 10.01.2023 офіційний курс валют НБУ для гривні становить: 1 долар США=36,5686 гривень, 1 євро=39,0827 гривень (а.с.16).

Отже, судом встановлено, що між сторонами наявні правовідносини за договорами позики.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Така правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі №373/2054/16-ц.

Вирішуючи даний спір, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення боргу за договорами позики, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та доведені належними та допустимими доказами. Позивачем доведено факт передачі в борг грошових сум, а саме: 21000 доларів США безготівковим переказом, що підтверджується повідомленням банку про платіж та визнається відповідачем, та 10000 євро готівкою, що підтверджується розпискою відповідачки про отримання в борг грошових коштів. При цьому відповідачка доказів повернення коштів, отриманих у позивача у борг, у строки, визначені договорами позики, не надала.

Виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, з урахуванням того, що позивач в позовних вимогах ставив питання саме про стягнення боргу за договором позики від 31.01.2019 у розмірі 767940,60 грн., що є еквівалентом 21000 долари США станом на 10.01.2023 року, та про стягнення боргу за договором позики від 14.02.2019 у розмірі 390827,00 грн., що є еквівалентом 10000 євро станом на 10.01.2023 року, позовні вимоги не збільшував, а також з урахуванням тих обставин, що станом на день ухвалення рішення судом (09.11.2023 року) курсова різниця, порівняно зі здійсненим позивачем розрахунком, є незначною, суд вважає за можливим стягнути суму боргу в національній валюті України в розмірі, визначеному позивачем, а саме: за договором позики від 31.01.2019 у розмірі 767940,60 грн., за договором позики від 14.02.2019 у розмірі 390827,00 грн.

До такого висновку суд приходить з врахуванням позиції Верховного Суду, висловлену ним в постанові від 13.06.2018 року у справі № 750/12868/16-ц.

Суд не приймає до уваги пояснення відповідача, зазначені у відзиві, щодо неотримання нею грошових коштів в сумі 10000 євро за договором позики від 14.02.2019, які вона в подальшому начебто повернула позивачу, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, є суперечливими та нелогічними.

Надану відповідачкою суду копію розписки про отримання 10000 євро від позивача в борг, написаною нею власноруч від 14.02.2019 року (а.с.84) суд вважає неналежним доказом, оскільки саме оригінал розписки від 14.02.2019 з підписом відповідача знаходиться у позивача і наданий суду та досліджений в ході судового розгляду справи, приймається судом як належний доказ отримання відповідачем в борг 10000 євро та не повернення боргу на момент розгляду справи.

Отже, наявність саме оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, а поясненнями сторони не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Розписка, надана позивачем як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення в строк, визначений договором, та дату отримання коштів.

До такого висновку суд приходить з врахуванням позиції Верховного Суду, висловлену в постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №707/2606/16-ц, від 18.07.2018 у справі №143/280/17, в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 .07.2014 року у справі № 6-79цс14.

Факт підписання відповідачем двох ідентичних за змістом розписок (написаної власноруч та надрукованої) в один день не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Позицію відповідача, щодо обставин отримання нею в борг 21000 доларів США від позивача за договором від 31.01.2019 суд розцінює як часткове визнання позову.

В частині незгоди відповідача з сумою боргу в 767940,60 грн. за цим договором суд не приймає до уваги з огляду на таке. За розрахунком позивача сума боргу за договором від 31.01.2019 становить 767940,60 грн., та є еквівалентом 21000 доларів США за офіційним курсом долара США по відношенню до гривні станом на 10.01.2023. Позиція відповідача, що полягає в необхідності розрахунку еквівалента за офіційним курсом станом на 15.02.2020, тобто на день настання строку виконання договору, не має правового обґрунтування. При цьому суд виходить з положення ч.2 ст.533 ЦК України, відповідно до якої якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки на день звернення позивача з позовом зобов`язання не було виконано, позивачем розраховано суму боргу у гривні за офіційним курсом відповідної валюти (долари США) на день звернення з позовом, тобто на 10.01.2023. Станом на день ухвалення рішення позивач не змінив суму позову, не перерахував суму боргу у гривні за офіційним курсом НБУ відповідної валюти на цей день. Тож суд вважає, що заперечення відповідача в цій частині не обґрунтовані та до уваги судом не приймаються.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення 3% річних від суми боргу за невиконання боргового зобов`язання, суд приходить до таких висновків.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем ані за договором від 31.01.2019, ані за договором від 14.02.2019, кошти, отримані у позику за цими договорами, не повернуті.

Суд вважає за можливе стягнення боргу в національній валюті України за офіційним курсом в розмірі, визначеному позивачем, а саме: за договором позики від 31.01.2019 у розмірі 767940,60 грн., за договором позики від 14.02.2019 у розмірі 390827,00 грн.

Відповідно до розрахунку 3% річних станом на 10.01.2023, який не спростований відповідачем, кількість днів простроченого зобов`язання за договором від 31.01.2019 становить 1075 днів.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу за договором від 31.01.2019 у розмірі 767940,60 грн., помноженого на кількість днів прострочення (1075), які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня звернення до суду з позовом, а саме з 01.02.2020 по 10.01.2023, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році) і становить 67794,51 грн.

Відповідно до розрахунку 3% річних станом на 10.01.2023, який не спростований відповідачем, кількість днів простроченого зобов`язання за договором від 14.02.2019 становить 1061 день.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу за договором від 14.02.2019 у розмірі 390827,00 грн., помноженого на кількість днів прострочення (1061), які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня звернення до суду з позовом, а саме з 15.02.2020 по 10.01.2023, помноженого на 3 поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році) і становить 34054,08 грн.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Тож, в частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних від суми боргу за невиконання боргового зобов`язання суд вважає їх обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 533, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.. 3,11,12, 13, 81, 141, 263-265, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ,):

- заборгованість за договором позики від 31.01.2019 в сумі 767940,60 грн., 3% річних від суми заборгованості за період з 01.02.2020 по 10.01.2023 у сумі 67794,51 грн.,

- заборгованість за договором позики від 14.02.2019 в сумі 390827,00 грн., 3% річних від суми заборгованості за період з 15.02.2020 по 10.01.2023 у сумі 34054,08 грн.,

а всього 1260616,19 (один мільйон двісті шістдесят тисяч шістсот шістнадцять гривень 19 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 20.11.2023 року.

Суддя Третьякова І. В.