КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 369/4756/22 Апеляційне провадження № 22-ц/824/6062/2023Головуючий у суді першої інстанції - Пінкевич Н.С. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Головачов Я.В., Невідома Т.О.,

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від його імені та в його інтересах адвокатом Воловиком Костянтином Сергійовичем, який діє на підставі довіреності, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОМОКС» про визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ТОВ «ОМОКС», в якому просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25.05.2018, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про передачу прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру 31/1/1/61/Ж-ИП від 31.03.2016, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «ОМОКС».

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 31.03.2016 між ним та ТОВ «ОМОКС» укладений договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру по АДРЕСА_1 , а також форвардний контракт. На виконання договору ним сплачено на рахунок товариства 774 990,00 грн., а контракту - 292 774,00 грн., тобто свої зобов`язання виконані у повному обсязі. У травні 2018 року йому повідомлено про завершення будівництва. Однак, у зв`язку з тимчасовим переведенням до Харківської філії та неможливістю відлучитись з роботи, він доручив оформити ОСОБА_4 , яка є дружиною рідного брата, реєстрацію права власності на квартиру. Саме така домовленість існувала між ними, на виконання якої 25.05.2018 укладений договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав.

Даний правочин є недійсним, оскільки укладений внаслідок помилки. Так, відповідачка фактично отримала у власність квартиру вже через кілька днів після підписання оспорюваного договору. Хоча всі кошти за майно сплатив він, а відповідачка отримала майно безоплатно у власність. Про сам факт укладення оспорюваного договору в такій редакції він не був освідомлений, адже вважав, що право власності отримає саме він. Укладаючи спірний правочин, він вважав, що передає право на оформлення та реєстрацію за ним права власності на квартиру, та був переконаний, що таким правочином не може бути передано право власності на квартиру. Спорів щодо даного майна між ними не було, оскільки в сім`ї панувала довіра та складались приязні стосунки. Але стосунки у брата та його дружини погіршились, вони почали окремо проживати та виникли спори щодо поділу майна. Тому він вирішив перевірити укладені між ним та відповідачкою договору. При звернення до нотаріуса, йому стало відомо, що відповідачка зареєструвала право власності на квартиру за собою.

Також вважає, що після сплати ним коштів, введення об`єкту в експлуатацію, його майнові права стали тотожні праву власності, які є речовими та підлягають державній реєстрації. І без державної реєстрації неможливо розпорядитись такими правами. Тому договір взагалі є неукладеним (т. 1 а.с. 1-9).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.12.2022 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ТОВ «ОМОКС» про визнання договору недійсним відмовлено (т. 1 а.с. 231-241).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що на момент постановлення оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції було порушено таємницю нарадчої кімнати, оскільки не допускається відкладення проголошення вступної та резолютивної частин рішення після закінчення розгляду справи. В даному випадку рішення суду не було проголошено, судове засідання для нього не призначалось, сторони не викликались.

Також зазначає, що роблячи висновки, що предметом спірного договору є «право очікування», яке не є речовим правом, суд аналізує законодавство та судову практику, на яку посилався і позивач, однак при цьому ігнорує один важливий момент - на момент укладення спірного правочину будинок вже було введено в експлуатацію, а відтак об`єкт будівництва (інвестування) на той момент вже існував, а тому на нього могли існувати вже виключно речові права, які підлягають реєстрації, а не «право очікування».

Окрім зазначеного, апелянт звертає увагу на те, що отримання ОСОБА_2 права власності на квартиру через 6 днів після підписання спірного Договору, може свідчити про наявність злісного умислу у ОСОБА_2 та відомому підштовхуванню з її боку ОСОБА_1 до вчинення спірного правочину. При цьому, абсурдною є думка, що позивач свідомо і добровільно передав свої майнові права іншій особі безпідставно та безоплатно (т. 2 а.с. 1-10).

Відзиву від учасників справи не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.06.2022 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні від 01.12.2022, були присутніми представник позивача ОСОБА_5 та представник відповідача ОСОБА_6 .

Після надання учасниками справи своїх пояснень та виступу в дебатах, суд перед виходом до нарадчої кімнати оголосив перерву по справі у зв`язку з розглядом інших справ без назначення наступної дати судового засідання (а.с. 229).

У судове засідання, призначене на 30.12.2022 учасники справи не з`явились, протокол судового засідання не вівся, рішення суду не проголошувалось (а.с. 230).

Як вбачається з матеріалів справи, про розгляд справи, призначеної на 30.12.2022, учасники не були належним чином повідомленні, як то передбачено ст. 128 ЦПК України, на що посилався у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1

Також, у своїй скарзі ОСОБА_1 зазначає про порушення суддею таємниці нарадчої кімнати.

Згідно ч. 1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд виходить до нарадчої кімнати (спеціально обладнаного для ухвалення судових рішень приміщення) для ухвалення рішення, оголосивши орієнтовний час його проголошення.

Відповідно до ч. 2 ст. 245 ЦПК України під час перебування в нарадчій кімнаті суддя не має права розглядати інші судові справи.

Переглядаючи судове рішення у зазначеній частині, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не було порушено таємниці нарадчої кімнати, оскільки після судових дебатів, суд не виходив до нарадчої кімнати, а було оголошено перерву без зазначення дати наступного судового засідання.

Щодо неналежного повідомлення позивача про дату, час і місце засідання суду, призначеного на 30.12.2022, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку із чим, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

При вирішенні справи по суті, судом апеляційної інстанції встановлено, що 31.03.2016 між ТОВ «ОМОКС» та ОСОБА_1 на виконання Форвардного контракту укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру 31/1/1/61/Ж-ИП.

Пунктом 1 та пунктом 2 договору визначені характеристики квартири: будівельний номер 61, поверх 1, будинок 31, проектна загальна площа 86,11 кв.м, проектна житлова площа 50,28 кв.м, кількість кімнат 3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ціна майнових прав на квартиру за цим договором становить 774 990,00 грн. (п.3 договору).

Позивач надав суду копії квитанції: № 15891700 від 01.04.2016 на суму 707 226,00 грн., № 15896730 від 01.04.2016 на суму 67 764,00 грн., № 15891481 на суму 292 774,00 грн.

17.05.2018 дружина позивача ОСОБА_7 , а також, чоловік відповідачки - відповідач ОСОБА_3 надали згоду подружжя на укладення договору переуступки майнових прав, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Крапивницькою Н.В.

25.05.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав вимоги, а саме, ОСОБА_1 відступає ОСОБА_2 , ОСОБА_2 приймає всі права та обов`язки, що належать ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру 31/1/1/61/Ж-ИП від 31.03.2016, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «ОМОКС», додатком № 1 до договору в обсязі, визначеному даним договором. Всі права і зобов`язання переходять до ОСОБА_2 з моменту укладення цього договору.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 301500606 від 24.05.2022 вбачається, що 12.04.2019 зареєстроване право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , - за ОСОБА_2 . Підставою для державної реєстрації: акт приймання-передачі нерухомого майна, квартири, виданий 31.05.2018, видавник: передав ТОВ «ОМОКС», прийняв ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру 31/1/1/61/Ж-ИП, виданий 31.03.2016, продавець ТОВ «ОМОКС», покупець ОСОБА_2 , згода на укладення договору про відступлення права вимоги, виданий 25.05.2018, видавник ТОВ «ОМОКС», додаткова угода до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, виданий 25.05.2018, видавник ТОВ «ОМОКС», покупець ОСОБА_1 , договір про відступлення прав вимоги, виданий 25.05.2018, видавник сторони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Право власності за ОСОБА_2 зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46605689 від 23.04.2019 приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Крапивницька Н.В.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Заявляючи про недійсність правочину, позивач стверджує про те, що начебто ним укладено оспорюваний договір під помилкою щодо природи правочину з посиланням на ст. 229 ЦК України.

При цьому, також позивач посилається, що начебто є вірогідність того що правочин було вчинено під впливом обману.

В обґрунтування того, що позивач вчиняв правочин саме під впливом хибного уявлення про вчинюваний ним правочин, позивач вказує і начебто він уявляв, що він за цією угодою доручив ОСОБА_2 оформити право власності на спірну квартиру на його ім`я, а тому він, начебто, помилився щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Однак, така заява позивача спотворює реальні обставини справи та суперечить обсягу вчинюваних дій, що вчинялись позивачем та ОСОБА_2 до та після укладення оспорюваного правочину та суті і змісту укладеного правочину.

Так, до даного договору застосовується презумпція правомірності правочин, як це передбачено ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, тягар доведення недійсності правочину покладається саме на сторону, що заявляє про його недійсність.

Належність змісту правочину (договору) та інформаційної довідки № 301500606 від 24.05.2022, копії яких долучені позивачем до позову, ОСОБА_2 не оспорюється.

Як вбачається зі змісту Договору про відступлення права вимоги б/н від 25.05.2018:

- сторони під час укладення правочину керувались ст. 512- 519 ЦК України, з приписами яких позивач був ознайомлений, про що зазначено в преамбулі Договору;

- згідно п. 1.1-1.6 зазначеного договору, вбачається, що позивач відступає, а ОСОБА_2 приймає всі права та обов`язки, що належать позивачу за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 31/1/1/61/Ж-ИП від 31.03.2016. Відступлення здійснено на безоплатній основі та на підставі Договору про відступлення права вимоги, тобто без укладення жодних додаткових угод. При цьому, позивач повідомив ОСОБА_2 про всі обставини та документи, що необхідні були відповідачу для подальшого виконання Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 31/1/1/61/Ж-ИП від 31.03.2016;

- укладення правочину здійснювалось вільно сторонами, без примусу, розуміючи та бажаючи настання реальних наслідків укладення такого правочину, що закріплено у преамбулі договору та в п. 3.6, 3.9 Договору.

Зі змісту даного договору (п.1.2., 3.10., 3.11) вбачається, що позивач розумів правову природу правочину, що укладався ним із ОСОБА_2 , права та обов`язки сторін за таким правочином, з огляду на те, що до укладення такого правочину позивачем було отримано:

згоду ТОВ «ОМОКС» на укладання договору про відступлення прав вимоги № 258/05 від 25.05.2018, тобто заміну сторони в Договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 31/1/1/61/Ж-ИП від 31.03.2016, за яким ТОВ «ОМОКС» виступав продавцем; наявність такої згоди закріплено в п.1.2 Договору про відступлення права вимоги б/н від 25.05.2018;

позивач та ОСОБА_2 вчинили дії щодо узгодження укладення Договору про відступлення права вимоги б/н від 25.05.2018 із власними подружжями та завчасно отримали нотаріально засвідчені згоди на вчинення оспорюваного правочину - 17.05.2018. від ОСОБА_7 , що є дружиною позивача, та від ОСОБА_3 , що є чоловіком ОСОБА_2 . Такі заяви були доведені до відома позивачем та ОСОБА_2 один одному під час укладення правочину, про що внесено п. 3.10. 3.11 в Договір про відступлення права вимоги б/н від 25.05.2018.

Вже за результатом вчинення вказаних вище дій, про які було обізнано ТОВ «ОМОКС», зважаючи на те, що ОСОБА_2 за фактом укладення договору про відступлення права вимоги б/н від 25.05.2018 вже набула права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 31/1/1/61/Ж-ИП від 31.03.2016, правомірно попередньо 25.05.2018 уклала з ТОВ «ОМОКС» Додаткову угоду до Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №1 до Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 31/1/1/61/Ж-ИП від 31.03.2016 та 31.05.2018 Акт приймання-передачі нерухомого майна, квартири б/н за вказаним правочином.

Таким чином, сукупність дій позивача, що вчинялись ним до укладення правочину чітко свідчать що він мав на меті відчужити права та обов`язки за Договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 31/1/1/61/Ж-ИП від 31.03.2016, запитував згоди на вчинення таких дій у продавця та власної дружини, тобто узгодив можливість укладення такого правочину, розумів, що за результатом укладення правочину право на отримання майнових прав на квартиру набуде ОСОБА_2 та зазначені дії останнім були виконані безоплатно.

Таким чином, за вищезазначених обставин, апеляційний суд доходить висновку про відсутність обставин, вказаних ст. 229 ЦК України, на яких наполягає позивач як на підставу заявленої вимоги про визнання договору недійсним. Додатково слід відмітити й відсутність обману щодо вчиненого правочину, оскільки жодна з сторін не замовчувала та не перекручувала ані умови, ані наслідки правочину.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підстави недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторона вимог, які встановлені ч. 1, ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам державі та суспільства, його моральним засадам (ч. 1ст. 203 ЦК України); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені (ч. 5 ст. 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Не є помилкою виникнення труднощів у використанні речі, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою із сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, позивач не довів недійсність укладеного оспорюваного правочину.

За таких обставин, оцінюючи надані у справі сторонами докази, в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від його імені та в його інтересах адвокатом Воловиком Костянтином Сергійовичем, який діє на підставі довіреності, задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 грудня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОМОКС» про визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 27 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Я.В. Головачов

Т.О. Невідома