Провадження № 2/369/387/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

за участі секретаря Магеррамової Н.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої здоров`ю, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої здоров`ю.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21 серпня 2020 року близько 13:30 год. разом зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_3 прямувала із метою вигулу свого собаки на кличку Lord Oliver до спеціально визначеного рішенням Гатненської сільради від 11.08.2020р. за № 84 «Про створення зони для вигулу тварин в с.Гатне» території вигулу тварин. На перехресті вулиці Шевченка та провулка Шевченка до позивача підійшов сусід ОСОБА_2 , який також вигулював свого собаку на поводку, але без намордника, чим порушив встановлені правила вигулу тварин. Вказана собака вкусила позивача за обличчя, заподіявши їй тілесні ушкодження у вигляді вкушеної рани лівої частини обличчя, відповідно до консультативного заключення Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» від 22.08.2020 року. З метою досудового врегулювання спору позивач звернулась до Адвокатського об`єднання «Туголукови та партнери», яким 02 жовтня 2020 року було підготовлено та направлено відповідачу претензію з пропозицією добровільно компенсувати шкоду завдану здоров`ю ОСОБА_1 та сплатити завдану матеріальну шкоду. 16 жовтня 2020 року відповідачем було надано відповідь на претензію в якій ОСОБА_2 підтвердив факт нападу його собаки на позивача та зазначив, що він 21.08.2020 року приблизно у 23:00 вигулював свою собаку, який згодом здійснив напад на ОСОБА_1 , а також підтвердив факт виклику «швидкої» допомоги та не відмовлявся від надання допомоги в тому числі й матеріальної. Разом з тим, станом на день подачі позову ОСОБА_2 шкода завдана ОСОБА_4 не відшкодована, а тому позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Враховуючи вищевикладене просила суд стягнути з ОСОБА_2 матеріальну та моральну шкоду за спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_1 в сумі 101260,10 грн., що складається з витрат на первинну медичну допомогу в сумі 674, 59 грн., витрат пов`язаних із проходженням курсу лікування та вакцинації в сумі 2654,90 грн., розміру доходу, що було втрачено фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 в сумі 66200,61 грн., витрат, пов`язаних з усуненням наслідків спричинення шкоди в розмірі 6730,00 грн., моральної шкоди в розмірі 25000,00 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 19000,00 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.12.2020 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

18.01.2021 року від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, вважає його не обґрунтованим, не доведеним та таким що не підлягає задоволенню.

Ухвалою від 30.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 11.10.2021 року № 699 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, справу передано судді Ковальчук Л.М.

Ухвалою суду від 13.10.2021 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав в повному обсязі просив задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, проти позову заперечувала просила відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних , житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, згідно з частинами першою та другою статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на них поширюється режим речі, а правила поводження з тваринами встановлюються законом.

Виходячи зі змісту Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» власник тварини, юридична або фізична особа, яка здійснює догляд за твариною, що належить їй на праві власності або на інших підставах, що не суперечать законодавству, несе відповідальність за стан тварини та її дії згідно з чинним законодавством.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», правила утримання домашніх тварин установлюються органами місцевого самоврядування. Особа, яка супроводжує тварину, зобов`язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною. При супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду. Фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані дотримуватися вимог нормативно-правових актів, зазначених у статті 2 цього Закону, санітарно-гігієнічних і ветеринарних норм та правил, а також не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб та не створювати загрози безпеці людей, а також інших тварин.

Частиною 4 статті 12 цього Закону передбачено, що шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.

З огляду на вищезазначені положення законодавства, а також факт спричинення твариною відповідача шкоди майну та моральному здоров`ю позивача, через відсутність належного контролю з боку відповідача, як особи, яка зобов`язана здійснювати такий контроль, а також враховуючи загальні підстави деліктної відповідальності, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на відшкодування шкоди заподіяної твариною, власником якої був відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із зазначеною нормою обов`язковими умовами такої відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

З огляду на положення статті 509 ЦК України та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 Цивільного кодексу України необхідно довести неправомірність поведінки особи; неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; наявність шкоди; під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина особи, що завдала шкоду. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти, як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто діє презумпція вини завдавача шкоди.

У даному випадку судом встановлено та не заперечується сторонами, що 21 серпня 2020 року близько 13:30 год. на перехресті вулиці Шевченка та провулка Шевченка ОСОБА_2 вигулював свого собаку на поводку, але без намордника, внаслідок чого собака вкусив ОСОБА_1 за обличчя, чим заподіяв шкоду її здоров`ю.

На підтвердження матеріальної шкоди, понесеної у зв`язку з лікуванням, позивачем, крім медичних документів, надані копія товарного чеку на суму 546,70 грн. від 22.08.2022 року, копія товарного чеку на суму 127,89 грн. від 22.08.2020 року, копія товарного чеку на суму 1553,30 грн. від 24.08.2020 року копія товарного чеку на суму 1121,60 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в цій частині позов підлягає задоволенню та стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 3329,49 грн. Разом з тим, витрат, пов`язані з усуненням наслідків спричинення шкоди в розмірі 6730,00 грн., не підлягають задоволенню, оскільки документально не підтвердженні.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача розміру доходу, що було втрачено фізичною особою-підприємцем в розмірі 66200,61 грн., слід зазначити наступне.

Як вбачається з довідки Гатненськї амбулаторії загальної практики-сімейної медицини «Центру первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» від 19.09.2020 року ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні з 22.08.2020 року по 19.09.2020 року.

Так, відповідно до ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Тобто законодавець чітко визначив, що обов`язок відшкодування заробітку (доходу) пов`язаний з втратою чи зменшення професійної або загальної працездатності. Але позивач не зазначила чи була нею втрачена чи зменшена працездатність взагалі.

Суд погоджується з доводами відповідача, що позивачем не наведено у чому саме полягала втрата працездатності та який ступень (відсоток) її втрати, і чому, позивач не могла здійснювати підприємницьку діяльність.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову в цій частині.

Відповідно до вимоги чинного законодавства України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала, у т.ч. у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31.03.1995р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з п. 9 Постанови розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач.

Так, на думку суду, матеріалами справи доведено, що позивач внаслідок ушкодження здоров`я 21.08.2020 зазнала моральних і фізичних страждань, була вимушена змінити звичайний ритм свого життя, що пов`язано із зверненням до лікарні, проходженням лікування. Враховуючи вимоги розумності та справедливості та ступінь моральних страждань позивача, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 3000,00 грн., вважаючи завищеним розмір моральної шкоди, який визначений позивачем.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 141,32 грн., виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом.

З приводу витрат на правову допомогу в розмірі 19000,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, з метою досудового врегулювання спору між АО «Туголукови та партнери» та позивачем був укладений Договір № 130/20 Ц про надання правової допомоги від 29.09.2020 року.

Відповідно до квитанції від 29.09.2020 року та квитанції від 20.10.2020 року вбачається, що позивач понесла витрати на правову допомогу на загальну суму 4000,00 грн.

Надаючи оцінку наведеному в акті надання послуг № 56 від 29.09.2020 року та акті надання послуг № 57 від 20.10.2020 року, де викладено об`єм виконаних адвокатом робіт суд зазначає, що вказані в актах надання послуг в межах досудового врегулювання спору послуги такі як: підготовка досудової претензії про відшкодування шкоди та консультація по досудовому врегулюванню спору - не являються неминучими та необхідними.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, інтереси сторони позивача представляв адвокат Чалов А.О., повноваження якого підтверджуються Договором № 27-10/20 про надання правової допомоги від 27.10.2020 року.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру вбачається, що позивач понесла витрати на правову допомогу на загальну суму 7500,00 грн.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 7500,00 грн., що документально підтверджені.

На підставі ст.ст. 22, 23, 1166, 1192 ЦК України, керуючись ст.ст. 6, 7, 8, 10, 12, 82, 263 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої здоров`ю - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 3329,49 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 141,32 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 7500,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 а АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 .

СУДДЯ Л.М.КОВАЛЬЧУК