Справа № 354/618/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/955/23
Головуючий у 1 інстанції Остап`юк М.В.
Суддя-доповідач Мальцева
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Луганської В.М., Максюти І.О.,

секретар Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2022 року у цивільній справі за позовом Першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Поляницької сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державне підприємство «Ворохтянське лісове господарство» про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Перший заступник прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на те, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №27 від 10.07.2003, на підставі якого відповідачу ОСОБА_1 видано оспорюваний державний акт серії ІФ №008530 на право власності на спірну земельну ділянку, є підроблене, не приймалося у встановленому законом порядку, а самостійно було складено сільським головою. Вказаний факт встановлений за результатами розгляду кримінальної справи №1-6/2011, порушеної відносно посадових осіб Поляницької сільської ради.

Передана відповідачу спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство» на підставі державного акту на право постійного користування землею ІІ-ІФ № 002701 від 10.11.2001, та знаходиться у кварталі 32 виділ 1 Поляницького лісництва.

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 у кримінальній справі встановлено, що Поляницький сільський голова Соловчук Ю.В. та інженер-землевпорядник ОСОБА_3 , зловживаючи владою та службовим становищем, з корисливих мотивів, в особистих інтересах та в інтересах осіб, які бажали безоплатно отримати для індивідуального житлового будівництва земельні ділянки у с. Поляниця Яремчанської міської ради, всупереч вимог законодавства, за погодженням з начальником Яремчанського міського управління земельних ресурсів, склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 4 від 14.02.2002, № 32 від 12.09.2002, № 36 від 10.10.2002, № 40 від 15.11.2002, № 6 від 13.02.2003, № 27 від 10.07.2003 «Про вилучення земельних ділянок» у Поляницького лісництва Ворохтянського Держлісгоспу загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови».

В подальшому були підроблені рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради за 2002-2003 роки з додатками, в тому числі рішення № 27 від 10.07.2003 в частині передачі у приватну власність незаконно вилучених у ДП «Ворохтянське лісове господарство» земельних ділянок лісового фонду 105 фізичним особам, прізвища яких зазначені у постанові Галицького районного суду, у тому числі відповідачу ОСОБА_1 .

Вищевказаною постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 посадових осіб Поляницької сільської ради звільнено від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності; кримінальне провадження закрито; цивільний позов Державного підприємства «Ворохтянське лісове господарство» про стягнення завданих збитків державі - залишено без розгляду із роз`ясненням права на його пред`явлення в порядку цивільного судочинства.

Однак ні ДП «Ворохтянське лісове господарство», ні Державне агентство лісових ресурсів України не зверталося в суд із відповідними позовами.

Прокурор звернувся до суду із вказаним позовом з метою захисту інтересів держави.

06.05.2019 ОСОБА_1 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_2 .

З огляду на те, що фіктивність рішення, на підставі якого видано відповідачу ОСОБА_1 державний акт про право власності, встановлена судовим рішенням у кримінальній справі, воно не підлягає визнанню недійсним у судовому порядку.

Посилаючись на зазначені обставини, прокурор просив визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ № 008530 від 18.08.2003, виданий відповідачу ОСОБА_1 та витребувати у кінцевого власника ОСОБА_2 спірну земельну ділянку у власність держави.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2022 року у задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Поляницької сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державне підприємство «Ворохтянське лісове господарство», про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки відмовлено.

На вказане рішення заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2022 року, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, судові витрати покласти на відповідачів.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що підставами ухвалення оскарженого рішення є обрання прокурором неналежного способу захисту в частині визнання недійсним державного акту на право власності на спірну земельну ділянку та перебування вказаної земельної ділянки на момент ухвалення рішення у власності третьої особи, не залученої до участі у справі.

Зазначає, що прокурором обрано ефективний спосіб захисту шляхом визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, що підтверджується практикою Верховного Суду (постанова від 22.06.2022 у справі №545/1575/21, постанова від 20.07.2022 у справі №683/2422/19, постанова від 12.06.2023 у справі №388/1347/20).

Також Верховний Суд у постанові від 29.06.2022 у справі 466/3737/18 висловив правову позицію, яка полягає в тому, що повернення спірної земельної ділянки, яка на праві власності належить позивачу, не є можливим без визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та державного акту про право власності, які стали підставою вибуття спірної земельної ділянки із володіння позивача.

Вказані висновки Верховного Суду суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував.

Щодо витребування спірної земельної ділянки у неналежного відповідача, апелянт зазначає, що єдиною підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині став отриманий судом за власною ініціативою 12 грудня 2022 року витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з яким право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 . Усне клопотання прокурора (за браком часу подати письмове клопотання) щодо надання можливості залучити вказану особу в якості належного відповідача у справі було відхилено, суд одразу ж перейшов до стадії судових дебатів, а після повернення з нарадчої кімнати оголосив про відмову у задоволенні позову. Судом не враховано тієї обставини, що купівля-продаж земельної ділянки за наявності судового спору з приводу її належності державі, фактично унеможливлювала розпорядження нею відповідачкою у законний спосіб.

Крім того, чинним законодавством ні на прокурора, ні на позивача не покладено обов`язку щодо періодичного ознайомлення з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.10.2019 у справі №906/916/16).

Прокурор вважає, що суд першої інстанції не врахував вищевказані правові висновки Верховного Суду, порушив принцип змагальності судового процесу та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Поляницької сільської ради зазначив, що апеляційна скарга не спростовує висновків суду першої інстанції. За результатами перегляду інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на день ухвалення рішення, встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 . Жодних клопотань про залучення співвідповідача сторона позивача не подавала, як і жодних клопотань про вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельну ділянку. Відтак встановлено, що відповідачка не є власницею земельної ділянки, а тому не є належним відповідачем у справі.

Представник Поляницької сільської ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник третьої особи до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про направлення рекомендованого поштового відправлення.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора Верешка М.І., який підтримав апеляційну скаргу, заперечення представника Поляницької сільської ради Москаля Р.Ю., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду (постанови від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц) вимога щодо визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку не є ефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові. Щодо витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння у власність держави, суд дійшов висновку, що у задоволенні цієї вимоги необхідно відмовити, оскільки відповідач ОСОБА_2 є неналежним відповідачем за цією вимогою, тому що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за іншою особою - ОСОБА_4 ..

Судом першої інстанції встановлено, що у постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства перебували землі для ведення лісового господарства, площею 4358,5 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ № 002701, виданого на підставі рішення Поляницької сільської ради № 3 від 11.01.2001 (т.1, а.с. 21-22).

Згідно з наказом Державного комітету лісового господарства України № 87 від 03.04.2006 Ворохтянський держлісгосп був перейменований в 2006 році на ДП «Ворохтянське лісове господарство».

За змістом Статуту ДП «Ворохтянське лісове господарство» у тій редакції, яка долучена до матеріалів справи та розміщена на сайті Підприємства станом на день постановлення рішення, ДП «Ворохтянське лісове господарство» засноване на державній власності, належить до сфери управління Державного комітету лісового господарства України, який реорганізовано шляхом утворення у 2010 році Державного агентства лісових ресурсів України (Указ Президента України №1085/2010 від 09.12.2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади»)

За змістом Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2014 р. № 521, Державне агентство лісових ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства. До основних завдань Держлісагентства відноситься, зокрема, здійснення державного управління територіями та об`єктами природно-заповідного фонду в лісах підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління.

Таким чином, Державне агентство лісових ресурсів України здійснює державне управління територіями в лісах підприємств, що належать до сфери його управління, у тому числі ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Судовим також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.07.2003 № 27 (Додаток 3), відповідачу ОСОБА_1 - жителю м.Тернополя - передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с. Поляниця, площею 0,0549 га (т.3, а.с.7)

18.08.2003 на підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_1 отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ № 008530 (далі Державний акт) (т.1, а.с.25-26).

Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер № 220010021.

Згідно з листом Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру Державного комітету природних ресурсів України від 01.10.2004 №464 (далі - Лист) земельна ділянки, площею 0, 0550 га, яка надана безоплатно у приватну власність відповідачу ОСОБА_1 , розташована у кв. АДРЕСА_1 (п. 82 Додатку 1 до Листа, т.3, а.с. 11-14).

Згідно з п. 4 Рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.10.2002 № 36 «Про вилучення, надання, передачу земельних ділянок у приватну власність та зміну цільового призначення землі» Поляницькою сільською радою вилучено у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ земельні ділянки, площею 14,10 га, зокрема, у кварталі 32 виділ 1 (т.3, а.с. 1).

23.03.2004 слідчим з ОВС прокуратури Івано-Франківської області Балитою Р.І. порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. У постанові встановлено, що службові особи Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, зловживаючи службовим становищем, діючи в інтересах третіх осіб, всупереч Генерального плану забудови с. Поляниця, в порушення вимог законодавства, протягом 2002-2003 років без розгляду на сесіях Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, незаконно вилучили із власності Ворохтянського держлісгоспу 40,69 га земель лісового фонду, без згоди державних органів лісового господарства, незаконно змінили їх цільове призначення, перевівши із земельних угідь лісового фонду в землі житлової та громадської забудови, та безоплатно надали їх у приватну власність 160 громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків. Внаслідок вищевказаних дій незаконно вилучено 40,69 га земельних угідь лісового фонду, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам (т.1, а.с.188).

Відповідно до Висновку комісійної судово-земельної експертизи від 11.03.2005, проведеної у рамках вказаної кримінальної справи, який долучено як доказ і до матеріалів цієї справи, виконком сільської ради села Поляниця прийняв ряд рішень про вилучення земельних ділянок лісового фонду загальною площею 40,69 га без дотримання процедури вилучення, надання та зміни цільового призначення земель лісового фонду у відповідності до вимог статей 149, 151, пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України та статті 42 Лісового кодексу України, зокрема, це рішення виконкому № 36 від 10.10.2002, на підставі якого вилучено земельні ділянки в Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, у тому числі у кварталі 32 виділ 1, де розташована земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 (т.3, а.с. 16-23).

З метою перевірки обставин, викладених в позовній заяві, судом першої інстанції досліджено матеріали кримінальної справи № 1-6/11 (провадження 1/341/6/15) у шістнадцятьох томах, з яких вбачається, що за результатами досудового розслідування уповноваженою особою складено обвинувальний висновок по кримінальній справі № 248436 про обвинувачення сільського голови с. Поляниця ОСОБА_5 за ст.ст. 365 ч. 3, 190 ч. 4, 364 ч. 2, 357 ч. 2, 366 ч. 2 КК України, інженера-землевпорядника ОСОБА_3 за ст.ст. 365 ч. 3, 366 ч. 2 КК України, начальника Яремчанського міського управління земельних ресурсів ОСОБА_6 за ст.ст. 364 ч. 2, 366 ч. 2 КК України, головного бухгалтера ОСОБА_7 за ст.ст. 190 ч. 4, 364 ч. 2, 366 ч.2 КК України, начальника відділення Державного казначейства в м. Яремча Мотрук М.С. за ст.ст. 190 ч. 4, 364 ч. 2 КК України, який затверджений 18.05.2005 року Прокурором Івано-Франківської області.

Кримінальна справа розглядалася Галицьким районним судом Івано-Франківської області.

Постановою Галицького районного суду від 04.03.2015 року, яка є кінцевим судовим рішенням, що набрало законної сили, було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, сільського голову с. Поляниця ОСОБА_5 , інженера-землевпорядника ОСОБА_3 , начальника Яремчанського міського управління земельних ресурсів Реміцьку О.М..

Разом з тим, зі змісту вказаної постанови Галицького районного суду вбачається, що сільський голова Соловчук Ю.В., інженер-землевпорядник ОСОБА_3 в особистих інтересах та в інтересах осіб, які бажали безоплатно отримати для індивідуального житлового будівництва земельні ділянки у с. Поляниця Яремчанської міськради, склали завідомо неправдиві офіційні документи: листи виконавчого комітету Поляницької сільської ради про вилучення з державної власності та передачу сільській раді в землі запасу земельних ділянок державного лісового фонду; рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про вилучення земельних ділянок Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ» загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови; додатки до рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» фізичним особам, прізвища та ініціали яких вказуються у постанові Суду.

Зокрема, в процесі судового розгляду по даній кримінальній справі №1-6/2011, як вбачається з постанови Галицького районного суду, було встановлено, що всупереч вимог Земельного кодексу України, Лісового кодексу України, генерального плану забудови с. Поляниця, затвердженого рішенням сесії сільської ради від 30.01.2001, «Правилам забудови населених пунктів області» від 12.11.2002, Закону України «Про планування та забудову територій», інженер-землевпорядник ОСОБА_3 та сільський голова ОСОБА_5 , за погодженням з начальником управління земельних ресурсів ОСОБА_6 , склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи - рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 4 від 14.02.2002, № 32 від 12.09.2002, № 36 від 10.10.2002, № 40 від 15.11.2002, № 6 від 13.02.2003, № 27 від 10.07.2003 «Про вилучення земельних ділянок» Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови.

У подальшому члени організованої групи ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за погодженням з ОСОБА_6 , склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи додатки до рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 4 від 14.02.2002, № 32 від 12.09.2002, № 36 від 10.10.2002, № 40 від 15.11.2002, № 6 від 13.02.2003, № 27 від 10.07.2003 «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» фізичним особам: ОСОБА_8 - 0,25 га, ОСОБА_9 - 0,15 га, ОСОБА_10 - 0,25 га, ОСОБА_11 - 0,1061 га, ОСОБА_12 - 0,15 га, ОСОБА_13 - 0,15 га, ОСОБА_14 - 0,15 га, ОСОБА_15 - 0,25 га, ОСОБА_16 - 0,25 га, ОСОБА_17 - 0,25 га, ОСОБА_18 - 0,2110 га, ОСОБА_19 - 0,1061 га, ОСОБА_20 - 0,15 га, ОСОБА_21 - 0,15 га, ОСОБА_22 - 0,2110 га, ОСОБА_23 - 0,15 га, ОСОБА_24 - 0,20 га, ОСОБА_25 - 0,15 га, ОСОБА_26 - 0,193 га, ОСОБА_27 - 0,25 га, ОСОБА_28 - 0,25 га, ОСОБА_29 - 0,25 га, ОСОБА_30 - 0,15 га, ОСОБА_31 - 0,10 га, ОСОБА_32 - 0,15 га, ОСОБА_33 - 0,15 га, ОСОБА_34 - 0,25 га, ОСОБА_35 - 0,25 га, ОСОБА_36 - 0,25 га, ОСОБА_37 - 0,25 га, ОСОБА_38 - 0,125 га, ОСОБА_39 - 0,10 га, ОСОБА_40 - 0,15 га, ОСОБА_41 - 0,15 га, ОСОБА_42 - 0,10 га, ОСОБА_43 - 0,15 га, ОСОБА_44 - 0,1891 га, ОСОБА_45 - 0,25 га, ОСОБА_46 - 0,23 га, ОСОБА_47 - 0,23 га, ОСОБА_48 - 0,23 га, ОСОБА_1 - 0,0550 га, ОСОБА_49 - 0,060 га, ОСОБА_50 - 0,20 га, ОСОБА_51 - 0,0608 га, ОСОБА_52 - 0,0608 га, ОСОБА_53 - 0,24 га, ОСОБА_54 - 0,25 га, ОСОБА_55 - 0,25 га, ОСОБА_56 - 0,15 га, ОСОБА_57 - 0,15 га, ОСОБА_58 - 0,10 га, ОСОБА_59 - 0,10 га, ОСОБА_60 - 0,10 га, ОСОБА_61 - 0,10 га, ОСОБА_62 - 0,25 га, ОСОБА_63 - 0,25 га, ОСОБА_64 - 0,25 га, ОСОБА_65 - 0,193 га, ОСОБА_66 - 0,193 га, ОСОБА_67 - 0,20 га, ОСОБА_68 , ОСОБА_69 та ОСОБА_70 всього 0,40 га, ОСОБА_71 - 0,15 га, ОСОБА_72 - 0,1189 га, ОСОБА_73 - 0,25 га, ОСОБА_74 - 0,15 га, ОСОБА_75 - 0,20 га, ОСОБА_76 - 0,25 га, ОСОБА_77 - 0,25 га, ОСОБА_78 - 0,25 га, ОСОБА_79 - 0,25 га, , ОСОБА_80 - 0,25 га, ОСОБА_81 - 0,25 га, ОСОБА_82 - 0,25 га, ОСОБА_83 - 0,9185 га.

Таким чином, у постанові Галицького районного суду за результатами розгляду вказаної кримінальної справи йдеться про два аспекти, які мають доказове значення при встановленні обставин цієї справи. А саме те, що рішення № 36 від 10.10.2002, яким вилучено у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ земельну ділянку у кварталі 32 виділ 1, де розташована земельна ділянка Відповідача, прийнято з порушенням вимог законодавства. А також те, що відповідач ОСОБА_1 відноситься до переліку громадян, яким земельна ділянка надана у приватну власність із земель лісового фонду на підставі підробленого рішення та додатків до рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 27 від 10.07.2003.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що надання у приватну власність спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_1 здійснено з порушенням вимог законодавства.

Відтак, вилучення та зміна цільового призначення спірної земельної ділянки у передбаченому законом порядку не здійснювалась, та у встановленому порядку органом місцевого самоврядування у приватну власність не надавалась, а тому рішення Поляницької сільської ради №27 від 10.07.2003 та спірний Державний акт не відповідають положенням законодавства.

Звертаючись до суду в інтересах держави з позовом, прокурор просив визнати недійсним Державний акт та витребувати земельну ділянку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи обраний прокурором спосіб захисту в частині позовної вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ № 008530, суд саме врахував висновки Верховного Суду.

Зокрема, у Постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що вимога про визнання недійсним та скасування державного акту не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою. «[…] …Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення». Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Верховний Суд вказав: "визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94))".

Виходячи з викладеного, суд вважав, що вимога щодо визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ № 008530 не є ефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, оскільки суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, і в цій частині вимог зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги прокурора стосовно того, що повернення земельної ділянки неможливо без визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та державного акту про право власності на земельну ділянку, які стали підставою вибуття спірної землі з володіння позивача, не є слушними, суперечать судовій практиці.

Так, постановою Великої палати Верховного Суду у справі №554/10517/16 від 20.06.2023 року зазначено, що за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 рокуу справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

За обставинами справи № 554/10517/16-ц мета позивача спрямована на усунення перешкод власникові (територіальній громаді міста Полтави), який не втратив володіння специфічним об`єктом цивільних відносин (земельною ділянкою на території об`єкта природно-заповідного фонду), у користуванні та розпорядженні цією ділянкою шляхом її повернення від відповідача .

Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 36), 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18).

Встановивши, що мета позову спрямована на усунення перешкод територіальній громаді, яка не втратила володіння земельною ділянкою, у користуванні та розпорядженні останньою шляхом її повернення від відповідача, Велика Палата Верховного Суду розглядала вимогу витребувати з чужого незаконного володіння відповідача земельну ділянку до земель запасу міської ради як вимогу про повернення цієї земельної ділянки територіальній громаді міста за правилами негаторного позову.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду не може погодитись із обґрунтованістю позову прокурора в частині необхідності визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування на підставі яких спірну земельну ділянку було оформлено за відповідачем, який відчужив земельну ділянку на користь іншої особи.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, абзац п`ятий пункту 143)). Однак, беручи до уваги те, що оскаржені рішення органів місцевого самоврядування не стосуються відповідача як останньої набувачки земельної ділянки, вимоги прокурора про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування, на підставі яких земельну ділянку було оформлено за відповідачем, не призводять відновлення порушеного права територіальної громади міста. За таких обставин у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для усунення перешкод територіальній громаді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою і визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід також відмовити (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21 пункт 151).»

Отже, судом правильно відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акту на земельну ділянку, з урахуванням того, що мета позову спрямована на повернення землі від відповідачів.

Вирішуючи позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння у власність держави, суд врахував наступне.

Порядок передачі земель лісового фонду та зміна цільового призначення земельних ділянок чітко визначений у законодавстві чинному на час надання відповідачу ОСОБА_1 спірної земельної ділянки. Так, за змістом положень статтей 20, 149 ЗК України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, при передачі громадянам чи юридичним особам земельної ділянки, в тому числі, лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства мають передувати згода землекористувача на таке вилучення, рішення органу місцевого самоврядування про вилучення цієї земельної ділянки та про зміну її цільового призначення.

Також у статті 118 ЗК України у редакції чинній на час виникнення правовідносин, визначено чіткий порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Так, за змістом частин шостої-десятої вказаної статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та подається на розгляд відповідного органу місцевого самоврядування.

Сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

У статті 21 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначалися наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. А саме, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Також статтями 154, 155 ЗК України передбачалася відповідальність органів місцевого самоврядування за порушення права власності на землю, за видання актів, які порушують права власників земельних ділянок.

Положення Земельного та Цивільного кодексів України були і є у вільному доступі, відтак, ні орган місцевого самоврядування, ні відповідач ОСОБА_1 не мали перешкод бути обізнаними про порядок вилучення та отримання безоплатно у приватну власність земельну ділянку, у тому числі, із лісового фонду і наслідки не дотримання встановленого законодавством порядку.

Вочевидь, що в силу видимих природних властивостей земельної ділянки ОСОБА_1 міг та повинен був знати про те, що ця ділянка належить до земель лісового фонду.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом положень статті 388 ЦК України якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, власник має право витребувати це майно від набувача.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У відповідності до Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2014 р. № 521, Державне агентство лісових ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, одним із основних завдань якого є здійснення державного управління територіями та об`єктами природно-заповідного фонду в лісах підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління.

Ворохтянське державне лісогосподарське підприємство, яке у 2006 році перейменовано у ДП «Ворохтянське лісове господарство», на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ № 002701, володіло землями для ведення лісового господарства, площею 4358,5 га, до складу якої входила і спірна земельна ділянка, розташована у кварталі 32 виділ 1.

Зазначене підприємство у відповідності до статті 1 Статуту ДП «Ворохтянське лісове господарство» засноване на державній власності, належало до сфери управління Державного комітету лісового господарства України, яке у 2010 році реорганізовано у Державне агентство лісових ресурсів України.

Таким чином, оскільки вилучення спірної земельної ділянки з лісового фонду та передача у приватну власність фізичній особі відбулося з порушенням вимог законодавства, то держава не розпорядилася спірною земельною ділянкою у передбачений законом спосіб.

Таким чином, судом встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею, а ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку у порядку безоплатної передачі громадянам у власність земельних ділянок всупереч вимог законодавства.

Судовим розглядом встановлено, що 06.05.2019 відповідач ОСОБА_1 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_2 , що підтверджується долученим до справи договором купівлі-продажу земельної ділянки від 06.05.2019, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу О.І. Боднарчук, зареєстрований в реєстрі № 1648 (т.1. а.с.163-166).

Судом з`ясовано під час розгляду справи, що право власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером № 220010021 зареєстровано 22.06.2021 за ОСОБА_4 (т.3, а.с. 24).

Протягом тривалого судового розгляду справи прокурором клопотань про залучення співвідповідача чи про вжиття заходів забезпечення позову відносно спірної земельної ділянки не подавалися.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на день вирішення спору не є власницею спірної земельної ділянки, а тому не є належним відповідачем у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.»

Відповідно, судом правомірно відмовлено у задоволенні вимоги про витребування земельної ділянки від відповідача ОСОБА_2 , оскільки остання є неналежним відповідачем за цією вимогою.

З таким висновком не може не погодитися колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги прокурора вказують про порушення судом норм процесуального права, оскільки суд нібито, на думку скаржника, самостійно встановив доказ у справі перевірив актуальність даних про право власності на земельну ділянку, не дав можливості прокурору заявити клопотання про залучення співвідповідача.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується судом під час розгляду справи.

Так, під час розгляду справи судом перевірено дані реєстру права власності на нерухоме майно, а саме, на спірну земельну ділянку, і встановлено, що вона належить особі, яка не є учасником справи.

Згідно з статтею 32 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, не можна вважати, що суд, отримавши загальнодоступну інформацію, тим самим збирав докази, які мають значення для справи, в розумінні статей 13, 81 ЦПК України.

Отже, прокурор, який протягом тривалого часу не ініціював перевірки, в чиїй власності перебуває спірна земельна ділянка, за умови, що вона є предметом тривалої судової справи, і вказуючи, що незаконно позбавлений був заявити клопотання про залучення нового власника, тим самим визнає, що залучення актуального власника земельної ділянки до участі у справі в якості співвідповідача є необхідним, посилаючись при тому на норму ст. 51 ЦПК України.

Разом з тим, згідно з ч.ч. 3 4 вказаної норми, після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Вбачається, що з урахуванням строку розгляду даної справи, процесуальної поведінки позивача, який не в повній мірі розпорядився своїми процесуальними правами, суд правильно вирішив про раціональність вирішення спору з існуючим суб`єктним складом, що не позбавляє позивача можливості знов звернутися до суду з аналогічними вимогами.

Як встановлено апеляційним судом, суд належно дослідив, проаналізував надані письмові докази, визначив характер правовідносин між сторонами, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи. Порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, або є обов`язковою підставою для скасування рішення, колегією суддів не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 листопада 2023 року.

Судді: Є.Є. Мальцева

В.М. Луганська

І.О. Максюта