Справа № 523/8949/22
Провадження №2-о/523/177/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" травня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

присяжних Косовського А.А., Щельнікова В.П.,

секретаря судового засідання Мішаглі Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку окремого провадження, цивільну справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа : відділ поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою,-

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з заявою в якій просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутнім.

Заява мотивується тим, що у належній заявнику на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_1 , крім неї зареєстрований також її зять ОСОБА_2 . Рік, як ОСОБА_2 не з`являється за місцем проживання і відносин ні з ким не підтримує, місце його перебування їй невідоме. Намагаючись розшукати зятя вона зверталась до поліції з запитом про надання інформації про період перебування ОСОБА_2 в активному розшуку за відділом поліції №3 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області, як особа, засуджена до кримінального (адміністративного) покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, однак відповіді не отримала. Визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім має для заявника юридичне значення, оскільки в такому випадку надає можливість не сплачувати комунальні послуги за останнього. Просить заяву задовольнити.

Заявник ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися.

Представник заінтересованої особи відділу поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області в судове засідання не з`явився, при цьому надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 ЦК України,кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадах.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України,кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.

Предметом доказування у справі про оголошення фізичної особи безвісно відсутньою є обставини, які підтверджують відсутність відомостей про місцеперебування особи у місці її постійного проживання протягом одного року, вживання заявником заходів до розшуку особи, неможливість встановлення місця знаходження даної особи.

Відповідно до ч. 1ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 1ст. 305 ЦПК України, заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

Відповідно до ч. 1ст. 306 ЦК України, у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 серпня 2019 року у цивільній справі №225/2576/17 (провадження №61-30491св18), безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалось встановити місця її знаходження (переживання). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставою для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 України; наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісною відсутньою.

Положення статті 43 ЦК України передбачають перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Також, належить враховувати, що визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою (стаття 43 ЦК України) жодним чином не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла) (постанова Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 317/3139/15-ц).

Таким чином, фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою за сукупності таких умов: якщо вона відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; якщо протягом одного року в місці, де особа постійно або переважно проживає, немає відомостей про її місцеперебування; вжитими заходами щодо розшуку відсутньої особи встановити місце її перебування неможливо; визнання причин, через які заявник просить визнати фізичну особу безвісно відсутньою, юридично поважними. Під час розгляду справу суду необхідно з`ясувати місце постійного проживання особи на час її зникнення, заходи, які приймала заявник для встановлення місцезнаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд зазначає, що саме на заявника покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав заяви довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх вимог і відповідно, що наявні підстави для застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, заявник повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини.

Звертаючись до суду із заявою ОСОБА_1 , посилається на те, що визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім необхідно їй для можливості не сплачувати комунальні послуги за ОСОБА_2 , який зареєстрований у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 .

Однак, згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області паспорт ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлено без реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 294 ЦПК України, з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Так, згідно витребуваної судом інформації :

-з Головного управління ДПС в Одеській області встановлено, що відомості про суми виплачених доходів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 03.04.2023 року за період з 3 кварталу 2021 року по 4 квартал 2022 року відсутні;

-з Суворовського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м. Одеса) встановлено, що за результатами проведеної перевірки по архіву Суворовського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а також за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено.

В свою чергу суд зазначає, що визнання особи безвісно відсутньою має широке коло правових наслідків, а тому, мають бути вжиті всі заходи для з`ясування обставин зникнення особи, заходи щодо її розшуку.

Процес розшуку безвісно відсутніх осіб регулюється такими нормативно-правовими актами законодавчого рівня, як Кримінальний кодекс України, Кримінальний процесуальний кодекс України,закони України «Про Національну поліцію» та «Про оперативну-розшукову діяльність».

Так, статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що одним із повноважень поліції є розшук безвісно зниклих осіб; початок розшуку безвісно зниклих осіб є підставою для відкриття кримінального провадження.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», інформація про безвісно зниклу особу є підставою для здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти», особа набуває статусу такої, що зникла безвісти, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи безвісти та її розшук або за рішенням суду.

Стаття 18 цього Закону встановлює, що заява про розшук особи, зниклої безвісти, подається до відповідного територіального органу Національної поліції України.

Суд звертає увагу на те, що за вимогами Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти», розшук припиняється тільки після встановлення місця перебування особи, зниклої безвісти, місця поховання чи місцезнаходження останків такої особи з повідомленням про це родичів та заявника, якщо заявник не є родичем.

Так, в якості підтвердження своїх вимог, заявник посилається на обставини, що понад рік ОСОБА_2 не з`являється за місцем реєстрації і відносин ні з ким не підтримує, відомостей про його місцезнаходження немає.

Однак, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що заявник вживала заходи, спрямовані на розшук ОСОБА_2 , зокрема, що вона звернулась до місцевого правоохоронного органу з заявою про факт зникнення ОСОБА_2 . Відсутні також докази на підтвердження того, що на підставі поданої заяви було відкрите кримінальне провадження та заведена оперативно-розшукова справа, за результатом якої не вдалось відшукати ОСОБА_2 . В свою чергу, додане заявником до заяви повідомлення ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області про те, що ОСОБА_2 знаходиться в активному розшуку, як особа, засуджена до кримінального (адміністративного) покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, жодним чином не має відношення до розшуку особи, як зниклої безвісти.

До того ж, в матеріалах справи відсутня інформація, що заявник вичерпала всі можливості для вирішення даного питання, задля якого звернулась із вказаною заявою, зокрема, до заяви заявник надає лише відомості, що підтверджують її особу, повідомлення ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області та адвокатський запит.

Інших доказів, які могли б підтвердити заявлені заявником обставини, в матеріалах справи відсутні. При цьому, заявником не повідомлено суд про наявність в неї складнощів в отриманні доказів на підтвердження обставин викладених у заяві. Клопотань про витребування будь-яких доказів до суду не надходило.

З огляду на зазначене, суд вважає, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б могли у своїй сукупності свідчити про наявність обставин, які входять до предмету доказування в даному випадку. Надані заявником докази не доводять в достатній мірі всієї сукупності обставин, необхідних для визнання фізичної особи безвісно відсутньою, викладених вст. 43 ЦК України.

Сам по собі факт не проживання вказаної вище особи за місцем реєстрації протягом року та фактична відсутність у заявника відомостей про його місце перебування не є безумовною підставою для визнання цієї особи безвісно відсутньою.

Виходячи з встановлених обставин, наданих доказів та вимог закону, вбачається, що при розгляді справи не встановлено наявності юридичного складу для визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім, а тому, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - ВП №3 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 263-265, 293, 315 ЦПК України,суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа : відділ поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання Одеського апеляційного суду, через суд першої інстанції, апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 08.05.2023 року.

Суддя: Дяченко В.Г.

Присяжні Косовський А.А.

Щельніков В.П.