Справа № 487/8473/18
Провадження № 2/487/17/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2023 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Миколаєва цивільну справу (справа №487/8473/18) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна

В С Т А Н О В И В

17.12.2018 року до Заводського районного суду міста Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до свідоцтва про право власності з 08.01.1998 року є співвласником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . На початку 2017 року позивачу стало відомо, що він вже не є співвласником вищевказаної квартири відповідно до рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 2007 року, згідно якого визнано договір купівлі-продажу дійсним та власниками квартири є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , відповідно до договору купівлі-продажу від 01.02.2007 року. Вищевикладене стало підставою для звернення до суду з позовом, в якому він просить визнати недійсним договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 від 01.02.2007 року, укладений у простій письмовій формі. Ухвалою суду від 21.12.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для виправлення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 15.02.2019 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

15.09.2020 року від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просить задовольнити.

21.10.2020 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи на боці відповідачів.

Ухвалою суду від 04.11.2020 року залучено до участі у справі третю особу без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача АТ «Укрсиббанк».

17.12.2020 року від представника АТ «Укрсиббанк» - Гроднової А.М. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів.

09.08.2021 року від відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява про визнання недійсним договору від 01.02.2007 року купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного у простій письмовій формі та визнання права спільної сумісної власності. В позові ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказали, що відповідно до свідоцтва про право власності від 08.01.1998р. вони та відповідач були співвласниками квартири АДРЕСА_1 . В 2006 році вони мали намір виділити частки у вказаній квартирі. Частка цієї квартири належала , на той час неповнолітньому, ОСОБА_1 . В подальшому цю частку вони мали намір викупити у нього та придбати на його ім`я однокімнатну квартиру. З цією метою вони звертались до органу опіки та піклування для отримання згоди на такий продаж частки квартири від імені неповнолітнього, але отримали відмову.

01.02.2007р. між позивачами та ОСОБА_1 , за якого діяла його мати ОСОБА_7 вони уклали договір про наміри в подальшому звертатись до відповідних державних органів про виділення часток у спірній вищевказаній квартирі та після придбання однокімнатної квартири на ім`я ОСОБА_1 та отримання згоди органу опіки та піклування на продаж 2/5 часток квартири укласти договір купівлі продажу , посвідченого в нотаріальному порядку. В грудні 2020 року позивачі дізналися від ОСОБА_1 про рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 10.04.2007 року по цивільній справі № 2-2658/2007 року, відповідно до якого позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах малолітнього ОСОБА_1 та ОСОБА_9 про визначення часток у праві власності та про визнання простого письмового договору купівлі-продажу часток квартири дійсним та про визнання права власності на квартиру за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на придбані 3/5 часток кв. АДРЕСА_2 . Жодного наміру на домовленості як зазначено в рішенні суду від 10.04.2007 року по цивільній справі № 2-2658/2007 у сторін не було, оскільки ОСОБА_7 та її малолітній дитині на той час ( тобто позивачу ОСОБА_1 ) ніякої іншої квартири співвласниками квартири не було придбано. Тому стверджувати, що зазначений договір купівлі продажу укладався в такому вигляді як вказано в рішенні суду не має жодних підстав. Крім того, оспорюваний договір купівлі-продажу не укладався взагалі, не посвідчувався нотаріально, в реєстр не вносився, сторони до Заводського районного суду м.Миколаєва із вказаним позовом не звертались, участі в судових засіданнях не приймали. Отже він не може вважатись таким, що укладений в законному порядку. На підставі вищевикладеного, позивачі за зустрічним позовом просили визнати недійсним договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 від 01.02.2007 року, укладений у простій письмовій формі; визнати за сторонами право спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 09.09.2021 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеного у простій письмовій формі та визнання права спільної сумісної власності та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача АТ «Укрсиббанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом не з`явився. В заяві просив розглядати справу без його участі. Позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. В заяві просив поновити строк для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки він ним пропущений із поважних причин.

Відповідачі за первісним позовом та позивачі за зустрічним позовом в судове засідання не з`явились. В заяві просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги ОСОБА_1 визнали. Зустрічну позовну заяву підтримали та просили про її задоволення, із поновленням строку звернення до суду.

Представник третьої особи ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги не визнала та суду пояснила наступне.Так, для укладення договору іпотеки від 03.04.2008 року посвідченого приватним нотаріусом, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 особисто подавали заяви для укладення договору та надали свідоцтво про право на нерухоме майно, в якому власниками зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності. Згідно з витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно підставою виникнення права власності є рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 10.04.2007 року, тобто сторонам було відомо про таке рішення суду. Також була збільшена площа квартири до 78,6 кв.м. про що не могли не знати власники. Також просила застосувати строк позовної давності як до первісного позову ОСОБА_1 так і до зустрічного позову. Тому вважала, що вимоги за вказаними позовами є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Вислухавши пояснення представника третьої особи та дослідивши матеріали вказаної цивільної справи та матеріали відновленого втраченого судового провадження по справі 2-2658/2007 суд приходить до наступного.

Частиною першою ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину удаваним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Забезпечення кожному права на справедливий суд і реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 рокуза№3477-IVзастосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція), ратифікованоїЗаконом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, у разі якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Згідно з частиною четвертою, п`ятою статті 203 Цивільного кодексу України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 Цивільного кодексу України, так і у статтях 229-233 Цивільного кодексу України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до частини першої статті 218 Цивільного кодексу України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

У відповідності до частини першої статті 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Так судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло , виданого 08.01.1998р. службою приватизації житлового фонду Миколаївської КЕЧ квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 24.05.2007 в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації було зареєстровано право власності по 3/10 частки на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі рішення Заводського районного суду м.Миколаєва (справа №2-2658) від 10.04.2007.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 14.09.2018 рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 16.06.2017 , яким було відновлено втрачене судове провадження за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , яка виступає від імені та і інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ОСОБА_9 про визначення часток у праві власності та визнання права власності скасовано та відмовлено у відновленні втраченого судового провадження.

Як вбачається із вищезазначеної постанови від 14.09.2018 , апеляційним судом було встановлено, що відповідно до копії рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2007 року по справі №2-2658/2007 позов ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , яка виступає від імені та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ОСОБА_9 про визначення часток у праві власності та визнання права власності було задоволено. Постановлено: визначити частки співвласників та визнати право власності за кожним із них по 1/5 часткі квартири за кожним. Визнано дійсним договір купівлі-продажу у простій письмовій формі від 01 лютого 2007 року, згідно якого ОСОБА_5 , ОСОБА_4 придбали у рівних частках належні ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_1 (кожному ) 1/5 частки вищевказаної квартири. Визнано за ОСОБА_5 , ОСОБА_4 право власності в рівних частках на придбані 3/5 частки даної квартири.

Як встановлено апеляційним судом сторонами не було надано суду ні копії позову, ні будь-якого документу на підтвердження домовленостей щодо купівлі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 належного ОСОБА_12 , ОСОБА_1 та ОСОБА_13 нерухомого майна, що було підставою для задоволення вимог про визнання договору купівлі - продажу дійсним.

Крім того, було встановлено , що за даними Заводського районного суду м.Миколаєва вбачається надходження такого позову у 2007 р., про що в алфавітному покажчику цивільних справ за 2007 р., копія якого надана до апеляційного суду, наявний запис за №2685, що спростовую доводи апеляційної скарги проте, що даний позов до суду не надходив.

Проте, відсутні як обліково-статистична картка по даній справі, так і відомості про передачу даної справи на розгляд судді Ковалю В.І. Журнал розгляду справ та матеріалів суддею Ковалем В.І. за період з січня по травень 2007 року на теперішній час знищено, в зв`язку з закінченням строку зберігання, який становить 5 років.

Вищезазначене свідчило про недостатність матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження і тому було відмовлено у його відновленні.

Таким чином судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_14 , та ОСОБА_13 не укладався взагалі, не посвідчувався нотаріально та не був зареєстрованим в реєстрах, а отже рішення Заводського районного суду м.Миколаєва про визнання цього договору дійсним не ухвалювалось.

Відповідно до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення правочину такий правочин є нікчемним

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами першою (зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам), шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.) ст. 203 ЦК України.

При цьому, згідно із п. п. 7, 19, 20 Постанови N 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосування наслідків недійсності, передбачених законом.

Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому оспорюваний правочин є неукладеним й не створює прав та обов`язків для сторін.

При цьому, з огляду на відсутність державної реєстрації спірного правочину, факт ухилення від його нотаріального посвідчення не має юридичного значення.

Вказана частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладення не відповідала встановленим законом вимогам.

Оскільки в даному випадку, істотні умови Договору Сторонами не було виконано, рішення Заводського районного суду м.Миколаєва з приводу визнання дійсним такого договору не ухвалювалось, а також взагалі відсутня державна реєстрація цього Договору, то не вбачаються підстави для того, щоб стверджувати про те, що воля сторін була спрямована на належне укладення цього договору. Таким чином у суду є всі підстави для визнання вищезазначеного договору купівлі продажу спірної квартири не дійсним.

Крім того, як встановлено судом на час оспорюваного договору купівлі-продажу ( 2007р.) ОСОБА_1 1995 року народження, був неповнолітнім.

У відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України №2623-1V від 02.06.2005 року «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Як вбачається із змісту мотивувальної частини вказаного рішення суду, при розгляді справи судом питання порушення вимог наведених законів спрямованих на захист державою прав малолітньої дитини, взагалі не вирішувалось.

Положення вказаного Закону №2623-ІУ чинні з 01 січня 2006 року, що свідчить про недотримання сторонами на час укладення оспорюваного Договору купівлі - продажу вимог законодавства щодо його погодження з відповідними органами у встановленому законом порядку.

Згідно статті 6 Сімейного кодексу України (2947-14) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Під час нібито укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 мав право власності у порядку приватизації на частку спільної власності у вказаній квартирі, був малолітньою дитиною (12 років).

Жодної згоди органів опіки та піклування як на час укладення вказаного правочину так і під час нібито розгляду справи № 2-2658/2007 у суді, сторони договору не отримували, відповідні органи до участі у справі не залучалися.

Таким чином, при укладенні оспорюваного Договору купівлі - продажу без надання малолітній дитині іншого постійного житла у власність, права малолітньої дитини було б порушено, у зв`язку з чим він позбавлявся єдиного житла, право власності на частку якого мав. Іншого житлового нерухомого майна ніж вказане у Свідоцтві на право власності у нього не було та не має.

Отже укладення вказаного правочину напряму б суперечило правам та інтересам дитини.

Частиною 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно положень ч.1 ст.16 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року), ратифікованої Постановою ВР № 789 XII від 27.02.1991 року кожна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла... Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Частиною 2 статті 18 Закону України від 26.04.2001 року №2402-111 «Про охорону дитинства» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Жодного дозволу на відчуження належній дитині частки квартири відповідним органом опіки та піклування не надавалося, оскільки іншого житла, яке належало б дитині на праві власності на той час не було.

Правові наслідки вчинення правочину без дозволу органу опіки та піклування передбачені статтею 224 ЦК України, відповідно до якої правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Недотримання сторонами Договору купівлі - продажу, під час укладення вимог законодавства щодо погодження у встановленому законом порядку з органом опіки та піклування, право власності або право користування яким на час укладення договору мала малолітня дитина, має наслідком нікчемність даного правочину.

Така саме правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові № 6-161 цс 14.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість позову і вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 а також зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є доведеними та підлягають задоволенню із поновленням пропущеного строку для подачі позовів, оскільки він пропущений із поважних причин. Так, позивач ОСОБА_1 , на час оспорюваного договору купівлі-продажу був неповнолітнім та в подальшому тривалий час перебував за межами України. Суд також вважає, що слід поновити пропущений строк і для позивачів за зустрічним позовом, оскільки він ними пропущений із поважних причин.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна задовольнити, поновивши строк звернення до суду.

Визнати не дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01.02.2007, укладеного у простій письмовій формі між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , що діяла від імені малолітньої дитини ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

СУДДЯ: Ж.П.ПАВЛОВА