Справа № 297/317/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Джуги С. Д., Кожух О. А.,

за участі секретарки судового засідання Гусоньки З. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 23 березня 2020 року, ухвалене суддею Галом Л.Л.,

у с т а н о в и в:

У лютому 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 16.05.2018.

Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг.

При укладенні договору сторони керувалися вимогами ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання).

Банк за укладеним договором свої зобов`язання з надання кредиту виконав повністю. Натомість відповідачка ОСОБА_1 своїх зобов`язань належним чином не виконує, а саме не сплачує кредит і відсотки за користування ним унаслідок чого станом на 08.12.2019, а також з урахуванням Умов і Правил в редакції, що почали діяти з 01.03.2019, у неї перед банком виникла заборгованість у розмірі 19 505,45 грн, яка складається з 13 932,63 грн простроченого тіла кредиту, 993,86 грн прострочених відсотків, 3 173,94 грн відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 905,02 грн штрафу (процентна складова).

Посилаючись на наведені вище обставини, а також на ухилення відповідачкою від виконання своїх зобов`язань, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь зазначену вище заборгованість за кредитним договором б/н від 16.05.2018 у розмірі 19 505,45 грн, а також 2 102 грн судових витрат по сплаті судового збору.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 23 березня 2020 року у задоволенні цього позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в інтересах якого діє представниця Крилова О.Л., подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необгрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Скарга мотивована тим, що місцевим судом належним чином не звернуто уваги на те, що підписуючи аннкету-заяву ОСОБА_1 підтвердила свою згоду про приєднання до договору банківського обслуговування, а відтак здійснила волевиявлення і погодилася з визначеними умовами кредитування, у тому числі і щодо порядку і розміру нарахування відсоткової ставки.

Також під час користування кредитною карткою відповідачка додатково користувалася послугами «Миттєва розстрочка», яка була оформлена 23.05.2018 на суму 3 850 грн та на суму 930 грн, які повинна була погашати щомісячно рівними частинами в сумі 516,52 грн та 124,77 грн, що стверджує підписаним відповідачкою паспортом споживчого кредиту від 16.05.2018, в якому визначена реальна процентна ставка.

Ураховуючи те, що сторони погодили між собою всі істотні умови договору, а тому місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.

З огляду на наведене вище апелянт просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити, а також вирішити питання про судові витрати.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідачка ОСОБА_1 не скористалася.

У судовому засіданні представниця позивача-апелянта АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Дурдинець Р.Ю. апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній, просила її задовольнити, оскаржене рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов банку задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася вкотре, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому її неявка, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці апелянта АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Дурдинець Р.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку щодо стягнення з відповідачки кредитної заборгованості, місцевий суд виходив із їх недоведеності та необґрунтованості.

Проте із такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з огляду на таке.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями частин 1, 2 ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України констатовано, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отож, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду зі вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з тарифів та умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з тарифів і умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та умов та правил надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Судом установлено, що 16 травня 2018 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій указала свої анкетні дані, контактну інформацію, та в ній є відсутніми розмір кредитного ліміту, умови про відсоткову ставку за користування кредитом, а також порядок, розмір і умови відповідальності за порушення зобов`язань (а.с.10 і на звороті).

Як убачається з довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» без номера і дати, доданої позивачем до апеляційної скарги, відповідачці ОСОБА_1 було надано кредитну картку 16.05.2018 зі строком її дії до 04/22 (а.с.78).

Із довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , яку представницею апелянта було надано в суді апеляційної інстанції, видно, що їй було 16.05.2018 установлено кредитний ліміт у розмірі 700 грн, який 16.10.2018 було зменшено до 0,00 гривень.

У позовній заяві банк посилався на виникнення між сторонами правовідносин на підставі зазначеної вище анкети-заяви, додаючи при цьому до позову не підписані відповідачкою витяг з Умов і правил надання банківських послуг (а.с.12-30), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.11), з яких не вбачається, що саме ці тарифи діяли на час підписання ОСОБА_1 анкети-заяви від 16.05.2018, а також додано до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором б/н від 16.05.2018 (а.с.7-9), а до апеляційної скарги додано відповідну виписку за кредитною картою № НОМЕР_1 станом на 24.04.2020 (а.с.72-73).

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Зважаючи на наведене, колегія суддів уважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у період із 16.05.2018 (підписання відповідачкою анкети-заяви) і до моменту звернення до суду з указаним позовом (11.02.2020) могло додати до позовної заяви витяг з тарифів та витяг з умов і правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці ОСОБА_1 умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, їх розмір, пені та штрафів, а тому надані банком витяги з тарифів, умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

Водночас апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви тарифи, умови та правила, діяли на момент підписання відповідачкою заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг «Приватбанку» і що такі, на момент отримання позичальницею кредитних коштів, містили умови щодо нарахування відсотків, у тому числі за порушення зобов`язань.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Підписана ОСОБА_1 анкета-заява від 16.05.2018, на яку посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, не містить таких умов, зокрема як процентна ставка річних, зміна процентної ставки в сторону її збільшення, про що свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 16.05.2018, то станом на 08.12.2019 у ОСОБА_1 перед банком виникла заборгованість у розмірі 19 505,45 грн, яка складається з 13 932,63 грн простроченого тіла кредиту, 993,86 грн прострочених відсотків, 3 173,94 грн відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 905,02 грн штрафу (процентна складова).

Однак, на переконання колегії суддів, зазначений розрахунок не є належним доказом через суперечність його іншим матеріалам справи, оскільки як уже зазначалося вище кредитний ліміт ОСОБА_1 був установлений у розмірі 700 грн, а з 16.10.2018 - 0,00 гривень (а.с.9), а тому нарахування банком у сторону збільшення тіла кредиту понад установлений кредитний ліміт та після 16.10.2018 при нульовому кредитному ліміті не може вважатись правомірним, так як при нульовому кредитному ліміті відповідачка, починаючи з 16.10.2018, апріорі таким не могла користуватися.

Водночас будь-яких доказів того, що банком установлювався відповідачці на кредитну картку № НОМЕР_1 який-небудь кредитний ліміт за послугою «миттєва розстрочка», матеріали справи не містять.

Отже, сама по собі підписана відповідачкою ОСОБА_1 анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення з відповідачки на користь банку процентів за користування кредитними коштами, штрафів, а також відсотків на підставі ст.625 ЦК України.

Також до апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» додало підписаний ОСОБА_1 16.05.2018 паспорт споживчого кредиту, в якому визначено умови кредитування з їх актуальністю лише до 31.05.2018 (а.с.94-97).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 було відступлено від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частиною кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, та сформульовано новий правовий висновок про те, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим із них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. При цьому потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Дані правовідносини між сторонами є споживчими, а отже, на них поширюються вимоги законодавства у сфері захисту прав споживачів.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Поза розумним сумнівом колегія суддів уважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості є пред`явленими з підстав, що частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, та ці вимоги банку були належним чином обґрунтовані та доведені, зокрема щодо наявної у відповідачки перед банком заборгованості зі сплати тіла кредиту в сумі 700 гривень.

Щодо позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 решти 13 232,63 грн простроченого тіла кредиту, а також 993,86 грн прострочених відсотків, 3 173,94 грн відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 905,02 грн штрафу (процентна складова), то колегія суддів уважає, що такі є пред`явлені з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, та ці вимоги банку не були належним чином обґрунтовані та доведені.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи, а відтак апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин рішення місцевого суду відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову банку, яким з відповідачки на користь позивача слід стягнути 700 грн заборгованості, а у решті вимог відмовити .

На підставі ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 188,59 гривень сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 23 березня 2020 року скасувати.

Позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК" задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК" 700 гривень заборгованості за кредитним договором. У решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 188,59 гривень сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 травня 2023 року.

Суддя-доповідачка Судді