ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 621/3138/20 Номер провадження 22-ц/814/613/23Головуючий у 1-й інстанції Бібік О.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Триголов В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 листопада 2021 року, постановлене суддею Бібік О.В. (повний текст складено 22 листопада 2021 року),

у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління Держпраці у Харківській області, про стягнення компенсації за невикористану відпустку,

в с т а н о в и в:

18.11.2020 ОСОБА_2 звернулася в суд із указаним позовом, уточнивши його вимоги заявою від 04.06.2021, у якій просить стягнути із ФО-П ОСОБА_1 на її користь заборгованість по заробітній платі у вигляді компенсації за невикористану щорічну відпустку за період із 07.04.2008 по 07.12.2019 у розмірі 51 370,38 грн.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що у вказаний період перебувала у трудових відносинах із ФО-П ОСОБА_1 та була звільнена із займаної посади за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, згідно зняття із реєстрації трудового договору №5 Зміївським РЦЗ від 20.12.2019. Після звільнення ФО-П ОСОБА_1 не виплатив належні їй при звільненні та передбачені законом платежі, а саме, компенсацію за невикористану щорічну відпустку кількістю 350 календарних днів у розмірі 51 370,38 грн. Оскільки документально підтвердити факт існування заборгованості та точної суми грошової компенсації не представляється можливим через не надання роботодавцем при звільненні працівника розрахункових документів, розрахунок заборгованості проводився на підставі Форми ОК-5, як середньої заробітної плати за рік. Із підстав викладеного позивачка зверталася до Головного управління Держпраці у Харківській області щодо проведення перевірки порушення ФО-П ОСОБА_1 законодавства про працю, за фактом проведення якої встановлено порушення останнім вимог ч.5 ст.80, ст.83 та ст.116 КЗпП України. З метою відновлення порушеного права просить вимоги позову задовольнити.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 17.11.2021 позовні вимоги ОСОБА_2 до ФО-П ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористані відпустки - задоволено частково.

Стягнуто із ФО-П ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за дні невикористаної відпустки за період із 07.04.2008 по 07.12.2019 у сумі 51 292,98 грн.

В іншій частині відмовлено.

Стягнуто із ФО-П ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення районного суду вмотивовано доведеністю належними доказами, що при звільненні позивачці не була виплачена грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку, що становила 258 днів, яка підлягає компенсацію із розрахунку: 198,81 грн. (середньоденна заробітна плата) х 258 днів = 51 292,98 грн.

Відповідач оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вважає, що заява про збільшення позовних вимог подана позивачем із порушенням строку, визначеного п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України.

Доводить, що поза увагою районного суду залишився той факт, що упродовж дії трудового договору позивачці надавалися усі необхідні відпустки, у тому числі щорічна, а в день звільнення 07.12.2019 відповідач здійснив повний розрахунок, у тому числі, компенсацію за дні невикористаної відпустки. Підтвердити викладене письмовими доказами він не має можливості, але може підтвердити власними показаннями, при його допиті в якості свідка.

Зазначає, що він, відповідач, та його представник не були належним чином повідомленими про час, місце та дату розгляду справи, оскільки не надавали суду згоду щодо надсилання їм тексту судової повістки SMS-повідомленням. Таким чином відповідач був обмежений у праві під час особистої присутності у судовому засіданні надавати докази та заперечення щодо підстав позову, у тому числі заявити клопотання про застосування строку позовної давності, а тому він заявляє таке клопотання суду апеляційної інстанції. Заявлене клопотання обґрунтовує тим, що сума грошової компенсації у разі невикористання щорічної (основної та додаткової) відпустки не визначена як заробітна плата у розумінні ст.94 та глави 7 КЗпП України, а тому до таких вимог підлягає застосуванню тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч.1 ст.233 цього Кодексу. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справах №6-21890св07 від 12.08.2009, №6-22660ск07 від 15.10.2007, №6-4459кс05 від 21.02.2007, №501/6384/14-ц від 24.05.2018.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 21.02.2022 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду без повідомлення учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.08.2022 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі трудового договору від 09.04.2008, зареєстрованому у Зміївському РЦЗ №№5 ОСОБА_2 прийнята на роботу до ФО-П ОСОБА_1 на посаду продавця господарчих товарів та 07.12.2019 звільнена з посади за згодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 ./а.с.7/

Згідно трудового договору між працівником і фізичною особою, укладеного 07.04.2008 між ФО-П ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тривалість щорічної оплачуваної відпустки за час її надання становить 30 календарних днів./а.с.13/

За змістом листа Управління з питань праці Головного управління Держапраці в Харківській області від 24.07.2020 за №К-229/02.04/12-08/7397 щодо можливого порушення законодавства про працю ФО-П ОСОБА_1 установлено, що заяв від працівника ОСОБА_2 на відпустку, наказів про надання щорічної відпустки за час її роботи не надано. Також ФО-П ОСОБА_1 відомостей нарахування заробітної плати з квітня 2008 року по січень 2014 року та відомостей на виплату заробітної плати за цей період роботи в ході інспекційного відвідування не надано.

Відповідно до наданих відомостей нарахування заробітної плати з лютого 2014 року по грудень 2019 року в колонках тарифна відпустка/відпускні відсутня інформація щодо нарахування ОСОБА_2 відпускних коштів./а.с.14/

За результатами проведеного заходу контролю на підставі ч.6 ст.7 Закону №877 посадовими особами Головного управління Держпраці у Харківській області складено акт №ХК14159/2037/АВ від 24.07.2020 із детальним описом виявлених порушень та припис про усунення виявлених порушень №ХК14159/2037/АВ/П від 24.07.2020./а.с.49-51,52-53/.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 02.04.2021 витребувано у ФО-П ОСОБА_1 наступну інформацію: Чи надавалась ОСОБА_3 відпустка у період із 07.04.2008 по 07.12.2019?; Яка тривалість відпустки ОСОБА_3 у період з 07.04.2008 по 07.12.2019?; Який розмір середньоденного заробітку ОСОБА_3 у період з 07.04.2008 по 07.12.2019?/а.с.95/

14.05.2021 від ФО-П ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому останній надав інформацію, де зазначив, що ОСОБА_2 надавались відпустки у період з 07.04.2008 по 07.12.2019 у відповідності з п.6 Трудового договору між працівником і фізичною особою від 07.04.2008. Тривалість відпустки ОСОБА_2 , у період з 07.04.2008 по 07.12.2019 складала 30 календарних днів, не менше. Достовірну інформацію щодо розміру середньоденного заробітку ОСОБА_2 у період з 07.04.2008 по 07.12.2019 відповідач на 14.05.2021 надати не має можливості./а.с.110-111/.

24.06.2021 ОСОБА_2 подала до суду заяву, в якій просить стягнути з ФО-П ОСОБА_1 на її користь заборгованість по заробітній платі у вигляді компенсації за невикористану щорічну відпустку за період 07.04.2008 по 07.12.2019 у розмірі 51 370,88 грн./а.с.127-128/.

Позивач надала для розрахунку середньоденної заробітної плати за рік форму ОК-5./а.с.11-12/

Відповідачем надано розрахунок середньомісячної та середньоденної заробітної плати позивачки. Зокрема, середньомісячна заробітна плата позивача за жовтень та листопад 2019 року складала 4 175,00 грн., а загальна кількість відпрацьованих робочих днів у жовтні та листопаді 2019 року становить 42 дні, то середньоденна заробітна плата позивача складає 198,81 грн. (4 175,00*2/42)./а.с.121/

Частково задовольняючи вимоги позову, районний суд виходив із підстав доведеності, що із 07.04.2008 по 07.12.2019 позивачка перебувала у трудових відносинах із відповідачем та за весь час знаходження у трудових відносинах позивачці жодного разу не надано щорічної оплачуваної відпустки.

При визначенні кількості днів відпустки, суд першої інстанції виходив із розрахунку періодів: з 07.04.2008 по 07.04.2009 - 22 дні; з 07.04.2009 по 07.04.2010 - 22 дні; з 07.04.2010 по 07.04.2011 - 22 дні; з 07.04.2011 по 07.04.2012 - 22 дні; з 07.04.2012 по 07.04.2013- 22 дні; з 07.04.2013 по 07.04.2014 - 22 дні; з 07.04.2014 по 07.04.2015 -22 дні; з 07.04.2015 по 07.04.2016 - 22 дні; з 07.04.2016 по 07.04.2017- 22 дні; з 07.04.2017 по 07.04.2018 - 22 дні; з 07.04.2018 по 07.04.2019 - 22 дні; з 07.04.2019 по 07.12.2019 - 16 днів. Загальна кількість днів відпустки становить 258 днів х 198,81 грн. (середньоденна заробітна плата).

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може з таких підстав.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом частини друга, четверта та п`ята статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Із матеріалів справи убачається, що судова повістка про виклик до суду на 08.07.2021 11-00 год. відповідача ФО-П ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 здійснено через SMS-повідомлення./а.с.134, 135/ Тоді як наявні у справі довідки про доставку SMS не можуть вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, оскільки згідно пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01.06.2013 №73, текст судової повістки може бути надісланий судом Учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом роздрукування та заповнення Учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

У матеріалах справи відсутня заява ФО-П ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_4 про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. За таких обставин не можна вважати, що районний суд належним чином повідомив відповідача про дату, час і місце судового засідання.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при постановленні рішення допустив порушення норм процесуального права, що є безумовною підставою для скасування судового рішення відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Щодо вирішення по суті вимог позову, колегія суддів враховує наступне.

За правилами частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно офіційного тлумачення положення частини другої наведеної норми, викладеної у рішення Конституційного Суду України №8-рп/2013 від 15.10.2013, №9-рн/2013 від 15.10.2013, в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» також належить компенсація за невикористані відпустки, яка виплачується у разі звільнення працівника в порядку, визначеному статтею 24 Закону України «Про відпустки».

У цій справі установлено та не спростовано відповідачем факт порушення ним законодавства про працю, а саме, ч.5 ст.80, ст.83та ст.116 КЗпП України, що підтверджується складеними Головним управлінням Держпраці у Харківській області актом №ХК14159/2037/АВ від 24.07.2020 із детальним описом виявлених порушень та приписом про усунення виявлених порушень №ХК14159/2037/АВ/П від 24.07.2020.

Постановою Головного управління Держпраці у Харківській області від 08.10.2020 №ХК14159/2037/АВ-ХК22445П2037/СП-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення накладено штраф на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 на суму 15 000,00 грн. на підставі абз.7 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Указана постанова оскаржена ФО-П ОСОБА_1 в судовому порядку та рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.12.2020 (справа №520/14437/2020) у задоволенні його позову відмовлено; рішення суду набрало законної сили 18.05.2021, за наслідками його перегляду Другим апеляційним адміністративним судом./https://reyestr.court.gov.ua/Review/97146808/

Таким чином обставини порушення ФО-П ОСОБА_1 законодавства про оплату праці встановлені чинним судовим рішенням та за правилами ч.4 ст.82 ЦПК України не потребують доказування, а відновлення порушеного права позивача не обмежується будь-яким строком звернення до суду із позовом про стягнення компенсації за невикористані відпустки, що виключає підстави для застосування строку позовної давності згідно ч.1 ст.233 КЗпП України.

Наведена відповідачем у апеляційній скарзі позиція Верховного Суду України, сформована у справах №6-21890св07 від 12.08.2009, №6-22660ск07 від 15.10.2007, №6-4459кс05 від 21.02.2007, №501/6384/14-ц від 24.05.2018 викладеного не спростовує, оскільки спростовується актуальною позицією Верховного Суду, сформованою пізніше у справах №6-1395цс16 від 26.10.2016, №6-331цс17 від 06.12.2017, №808/858/16 від 04.05.2018, за змістом якої заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а тому позивач не обмежений у строках по зверненню до суду.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача, зокрема, що заява про збільшення позовних вимог подана позивачем із порушенням строку, визначеного п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідна заява подана 24.06.2021, тобто до початку першого судового засідання, що з підстав неодноразового відкладення відбулося 30.08.2021.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У цій справі належних та достовірних доказів на спростування вимог позову відповідачем не надано, а його допит в якості свідка не спростовує встановлений судовим рішенням факт порушення ним трудового законодавства про оплату праці. Доводи апеляційної скарги не містять спростувань щодо періоду стягнення чи розміру компенсації, та зводяться до заперечень підставності їх стягнення, що не ґрунтуються на доказах належності виконання зобов`язання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із постановленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення із відповідача на користь позивача компенсації за дні невикористаної відпустки за період із 07.04.2008 по 07.12.2019 у сумі 51 292,98 грн. та на користь держави 840,80 грн. судового збору. В іншій частині відмовити.

Підстави розподілу судових витрат в суді апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376 п.п.3,4, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 листопада 2021 року- скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану відпустку - задовольнити частково.

Стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію за дні невикористаної відпустки за період із 07.04.2008 по 07.12.2019 у сумі 51 292 (п`ятдесят одна тисяча двісті дев`яносто дві) грн. 98 коп.

Стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.05.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

В.М. Триголов