Дата документу 03.05.2023 Справа № 337/3351/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/3351/20 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/632/23 Котляр А.М.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Кухаря С.В.

Онищенка Е.А.

За участю секретаря:Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шульги Олександра Анатолійовича на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Дар`я Дмитрівна, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що вона є донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Її батько мав рідного брата ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отже, ОСОБА_4 є її дядьком.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її батько ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її дядько ОСОБА_4 .

З огляду на те, що на момент смерті дядька, її батько помер, вона є спадкоємцем другої черги за правом представлення після смерті дядька ОСОБА_4 .

Зазначає, що після своєї смерті ОСОБА_4 залишив заповіт на ім`я ОСОБА_1 .

Вважає заповіт недійсним, оскільки дядько помер у віці 74 років, внаслідок тяжкої хвороби. ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні з 10 по 21 квітня 2020 року. Дядька лікували за допомогою сильнодіючих знеболювальних препаратів. Через три дні після виписки з лікарні, 24 квітня 2020 року дядько, знаходячись під дією цих препаратів, склав заповіт. Вважає, що ОСОБА_4 на момент складення заповіту не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати недійсним заповіт № 65778597, складений 24 квітня 2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 березня 2021 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений 24квітня 2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Шульга О.А. зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не в повному обсязі досліджені обставини, які мають значення для справи. Залишилось поза увагою, що КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» не мало права проводити судово-психіатричну експертизу. У справі відсутні докази, які б свідчити про те, що ОСОБА_4 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними в момент складання заповіту, окрім висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, яка є недопустимим доказом та суперечить іншим матеріалам справи. Висновок експертизи суперечить письмовим доказам по справі, показанням свідків. Крім того вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, встановивши факти, які не входять в предмет позовних вимог. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_4

ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Міська лікарня № 9» ЗМІР у період з 10 по 21 квітня 2020 року.

24 квітня 2020 року ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно якого заповів усе своє майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . У зв`язку із станом здоров`я ОСОБА_4 на його особисте прохання та за його дорученням, текст заповіту підписаний ОСОБА_5 , прочитаний уголос та підписаний свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Після смерті ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Тізенберг Д.Д. звернулись позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 .

Інші спадкоємці, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , відсутні.

ОСОБА_4 з 10 лютого 1989 року по 02 червня 2020 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , де проживав по день смерті. Зареєстровані разом з ним на день смерті особи відсутні.

Висновком судово-психіатричної експертизи № 331 від 02 серпня 2021 року встановлено, що «при вираженому астенічному розладі значно зменшується здатність до цілеспрямованого концентрування уваги, різко знижується продуктивна психічна діяльність, відбувається виснаженість розумових процесів, осмислення ситуації не є можливим, критичні і прогностичні функції знижені, з`являється пасивна підкоряємість. Виражений астенічний розлад супроводжується глибоким пригніченням потягів та вітальних функцій, підекспертний потребував сторонньої допомоги, був у залежному стані. Загальмованість, сомнолентність, що мали місце у підекспертного свідчать про глибину виразності психічного розладу. Відомостей про покращення стану не має. Ступінь психічних розладів був такий, що під час складання заповіту 24 квітня 2020 року ОСОБА_4 , 1946 р.н. не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними, не міг усвідомлювати факт і наслідки складання ним заповіту.

ОСОБА_4 , 1946 р.н. на період складання заповіту 24 квітня 2020 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді вираженого астенічного розладу, внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу: судинного (церебросклероз, фіброз м`яких мозкових оболонок, гіпертонічна хвороба, тромбоемболія легеневої артерії), гіпоксичного (за рахунок анемії), інтоксикаційного. Тому, під час складання заповіту 24 квітня 2020 року ОСОБА_4 , 1946 р.н. не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними, не міг усвідомлювати факт і наслідки складання ним заповіту.»

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що волевиявлення ОСОБА_4 на час укладення оспорюваного заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину громадянин не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15-ц, оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи саме в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні було вивчено висновок експерта, а також детально проаналізовано покази свідків, що, як правильно зазначив суд, не узгоджувались між собою.

За результатами проведеної судово-психіатричної експертизи, експерти дійшли однозначного висновку, що в силу наявних захворювань, у день складення заповіту спадкодавець не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними, не міг усвідомлювати факт і наслідки його складання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що волевиявлення ОСОБА_4 на час укладення оспорюваного заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі є законним та обґрунтованим, а отже правочин, складений за таких умов є недійсним.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим також у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Колегія суддів відхиляє посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на неповноважність експертної установи у проведенні судово-психіатричної експертизи виходячи з наступного.

Суд першої інстанції взяв до уваги висновок судово-психіатричної експертизи № 331 від 02 серпня 2021 року, та надав йому обґрунтовану оцінку.

Зокрема, судом було враховано, що посмертна психіатрична експертиза № 331 від 02 серпня 2021 року була проведена з урахуванням даних медичних документів, що узгоджуються з матеріалами справи.

Окрім того, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції правильно зазначив, що при вирішенні питання стосовно компетенції установи, яка проводить експертизу і є державною в розумінні ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», слід виходити не з організаційно-правової форми здійснення нею діяльності або форми її власності, а з сфери управління її діяльністю та організації державного контролю.

Враховуючи, що відповідно до положень Статуту Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради є підприємством підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним Засновнику та за галузевою спрямованістю підвідомчим Департаменту охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації, а основною метою його діяльності є проведення всіх видів експертизи психічного здоров`я населення (військової, тимчасової непрацездатності, судово-психіатричної), контролю за їх своєчасністю та відповідністю, у тому числі за видачею листів непрацездатності, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно доручив проведення експертизи вказаному підприємству.

Інших доказів відсутності у КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради повноважень на проведення судово-психіатричної експертизи апеляційному суду не надано.

Окрім того, апеляційному суду стороною відповідача не заявлялось клопотання про проведення повторної судово-психіатричної експертизи, з обґрунтуванням, що давало б підстави поставити під сумнів вищезазначений експертний висновок.

Колегія також не бере до уваги посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 264 ЦПК України, а саме те, що суд вийшов за межі позовних вимог.

Так, предметом позову є визнання недійсним заповіту, при цьому встановлення обставин укладення правочину, в тому числі й дотримання процедури його складання є прямим обов`язком суду, необхідним для з`ясування обставин, що мають значення для справи.

А отже встановлення судом першої інстанції обставин того, чи був заповіт, відповідно до ст. 1253 ЦК України, зачитаний всіма свідками уголос, є однією з ключових обставин, що мали бути з`ясовані судом при вирішенні справи.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що могли бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шульги Олександра Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2022 року в цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 08 травня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко