Провадження № 2/712/726/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2023 року м. Черкаси Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі - П`ятун Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного підприємства «Надія» про визнання недійсною додаткової угоди до договору про відступлення права вимоги , витребування майна з чужого незаконного володіння та припинення частки у праві спільної сумісної власності з виплатою грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

08 грудня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Скіць С.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного підприємства "Надія", посилаючись на те, що 06.09.2003 між сторонами укладений шлюб, розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.02.2019. В рішенні встановлено, що шлюбні стосунки сторонами припинено в березні 2018 року. Під час шлюбу 14.05.2015 ОСОБА_2 був укладений договір №35-219/15 з ПП "Надія" про зобов`язання вказаного підприємства виконати будівельно-монтажні роботи з будівництва двокімнатної квартири АДРЕСА_1 з передачею після здачі в експлуатацію у власність відповідачці ОСОБА_2 як пайовику, а також зобов`язання пайовика прийняти предмет договору у власність і здійснити оплату вартості предмета договору, а саме 581 708,00 грн. Вказаний договір був укладений відповідачкою в присутності позивача та з його згоди в інтересах сім`ї. Оплату вартості предмета договору №35-219/15 в повному обсязі було здійснено сторонами шляхом внесення платежів 15.05.2015 р., 18.05.2015 р., 19.05.2015 р. та 20.05.2015 р. Отже, вартість квартири повністю сплачена в травні 2015 року, під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в шлюбі, а тому предмет договору №35-219/15 є спільною сумісною власністю подружжя та частки подружжя у спільному майні є рівними. З березня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично проживають окремо. Станом на серпень 2018 року будівництво багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 не було завершено. 08.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся до ПП «Надія» з письмовою заявою, в якій просив ПП «Надія» будь-які правочини з розпорядження правами на квартиру здійснювати виключно у присутності та зі згоди ОСОБА_1 . Проте вказана заява залишена без реагування. Однак, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (довідка №169499363 від 28.03.2019 року) позивач дізнався, що власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 на підставі, зокрема, договору №35-219/15 від 14.05.2015 року. Згодом позивачу стало відомо, що відповідачкою укладено додаткові угоди до договору №35-219/15, зокрема 03.09.2018 року ПП «Надія» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду №1 про зміну номеру квартири з АДРЕСА_4 . 03 вересня 2018 року відповідач уступила право вимоги на об`єкт інвестування, а саме квартиру АДРЕСА_3 своїй матері ОСОБА_3 . При цьому, ПП «Надія» не заперечувало проти відступлення права вимоги та передачі зобов`язань за договором на користь ОСОБА_3 05.12.2018 року укладена додаткова угода №3 якою відкориговано площу квартири з 70,94 кв.м. на 75,60 кв.м. та остаточну вартість квартири, яка збільшилась на 38 212 грн., тобто з 581 708 грн. до 619 920 грн. Відповідно до квитанції 34 від 04.12.2018 року ОСОБА_3 сплатила 38 212 грн. на рахунок ПП «Надія» на підставі договору №35-219/15 від 14.05.2015 року. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28.01.2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі додаткової угоди №2 від 03.09.2018 року, акту прийому-передачі від 28.01.2019 року, додаткової угоди №3 від 05.12.2018 року, технічного паспорту від 28.01.2019 року. Соснівським районним судом м.Черкаси розглядалась справа №712/4165/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватне підприємство "Надія", ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Зазначеним рішенням встановлено, що кошти в розмірі 581 708 грн. були сплачені за рахунок спільних коштів подружжя. За таких обставин, оскільки договір №35-219/15 від 14.05.2015 року укладався в період шлюбу, оплата об`єкту інвестування здійснена за рахунок спільних коштів, тому майнові права на отримання у власність в майбутньому квартири є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Всупереч положенню ч.2 ст.369 ЦК України щодо розпорядження спільним майном виключно за згодою всіх співвласників, ОСОБА_2 уклала додаткову угоду №2 про відступлення права вимоги від 03.09.2018 року без згоди її чоловіка (іншого співвласника). Таким чином, майно вибуло із володіння позивача без його відому, без його письмової згоди, поза його волею. За таких обставин, оскільки письмова згода чоловіка на укладення вказаного правочину відсутня, наявні підстави для визнання додаткової угоди №2 до Договору №35-219/15 від 14.05.2015 року в силу ст.203, 369 ЦК України, недійсною. У зв`язку з тим, що майнові права на квартиру, які є об`єктом спільної сумісної власності, вибули із володіння позивача без його письмової згоди, поза його волею, позивач звернувся також з вимогою про витребування майна із незаконного володіння ОСОБА_3 в порядку ст.388 ЦК України (віндикаційний позов). Так як будівництво не було завершено, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було зареєстровані як власники квартири, тому позивач просить витребувати квартиру у спільну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Майнові права, які набула ОСОБА_2 після сплати у 2015 році вартості квартири, тотожні майновим правам на квартиру. Отже, враховуючи правову позицію Великої палати Верховного Суду від 14.09.2021 року у справі №359/5719/17 позивач як власник майнових прав на квартиру має право на витребування квартиру з володіння ОСОБА_3 , яка незаконно набула майнові права на квартиру до закінчення будівництва, а позивач втратив ці права поза своєю волею, коли ще будинок не був зданий до експлуатації. Задоволення вимоги про витребування мана є достатньою підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав про скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , а тому окремо така вимога позивачем не заявлено відповідно до правової позиції Великої палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16 та від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц.

На підставі ст.71 СК України та 365 ЦК України позивач заявляє вимогу про припинення частки ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності, посилаючись на те, що припинення частки не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 , оскільки вона сама добровільно відмовилась від цього об`єкту нерухомості, уклавши додаткову угоду №2 від 03.09.2018 року про зміну пайовика. Відповідачка разом з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_5 , також у власності має іншу нерухомість.

Зазначив, що грошова компенсація відповідачці за її частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_3 в розмірі 451 785 грн. зберігається на депозитному рахунку суду (ТУ ДСА України), спільне проживання сторін у вказаній квартирі неможливе. Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи КНДІСЕ від 21.12.2020 №887/1562-1564/20-23 поділ квартири між двома співвласниками шляхом проведення реконструкції з метою влаштування двох окремих квартир є неможливим, так як це суперечить п.5.17, 5.18, 5.19, 5.21, 5.22 ДБНВ.2.2.-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення».

Просив позов задовольнити: визнати недійсною додаткову угоду №2 від 03.09.2018 року до Договору №35-219/15 від 14.05.2015, укладену між ПП «Надія», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відступлення права вимоги на об`єкт інвестування квартиру АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_3 ; витребувати квартиру АДРЕСА_3 з чужого незаконного володіння та припинення частки у праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , припинивши право власності ОСОБА_2 на частку у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру; виплатити ОСОБА_2 451785, 60 грн. грошової компенсації за її частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_3 , що внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду, стягнути з відповідачів судові витрати, які складаються з витрат на професійну правову допомогу та витрат на проведення будівельно-технічної експертизи в розмірі 7848, 12 грн.

Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 13 грудня 2022 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

У квітні 2023 року відповідач ОСОБА_2 скерувала до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтувала тим, що дана квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та не є об`єктом спільної сумісно власності подружжя. Згідно ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно до ст.334 ЦК України, право власності у набувача виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

В даному випадку квартира АДРЕСА_3 не є об`єктом спільної сумісної власності. Вказана квартира була за Актом прийому передачі від 28.01.2019 року передана у власність ОСОБА_3 . Вона зареєструвала право власності в Державному реєстрі речових прав. Отже, позивач ОСОБА_1 не має ніякого відношення до даної квартири, а тому його позовні вимоги не підлягають задоволенню. За умови наявності доказів, що кошти, які внесені по договору про пайову участь є спільними, позивач має право на половину цих коштів.

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судам слід врахувати, що до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні. За таких обставин, ОСОБА_3 набула право власності на квартиру законно, а тому майно у неї не може бути витребувано на підставі ст.388 ЦК України. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

У лютому представник відповідача 2, ОСОБА_3 ОСОБА_5 скерував до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтував тим, що Соснівським районним судом м. Черкаси розглянуто справу № 712/4165/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності. Рішення суду від 08.09.2022 року набрало законної сили. У вказаній справі судом розглянуто та вирішено вимогу ОСОБА_1 про визнання незаконної уступки майнових прав, вчинену укладенням додаткової угоди № 2 від 03.09.2018 року, та про визнання недійсною вказаної додаткової угоди. Предметом того спору було визнання вказаної угоди недійсною. Підставою було те. що за угодою відбулось відступлення майнових прав, які, на думку позивача, перебували у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без згоди позивача. Сторонами у спорі були ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідачі). Тобто вимога позивача до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 03.09.2018 року з аналогічних підстав вже розглянута судом із винесенням рішення, яке набрало законної сили. У зв`язку з цим провадження у справі щодо цієї вимоги відносно відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягає закриттю.

Щодо суті позовних вимог, вказували, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.09.2022 року у справі № 712/4165/19 позивачу було відмовлено в задоволенні позову про визнання квартири за адресою АДРЕСА_6 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Цим же рішенням позивачу було відмовлено у скасуванні державної реєстрації права власності на цю квартиру за відповідачем ОСОБА_3 . Отже, вимоги позивача про витребування квартири не відповідають положенням ст. 387 ЦК України та дійсним обставинам справи, оскільки позивач не був власником квартири, а у визнанні цієї квартири спільною сумісною власністю судом відмовлено.

Крім того, 04.12.2018 року ОСОБА_3 доплатила на користь ПП «Надія» 38 212,00 грн. Після цього 05 грудня 2018 року була укладена додаткова угода № 3 до договору №35-219/15 від 14.05.2015 року між ПП «Надія» та ОСОБА_3 , якою внесено зміни до характеристик (площі) та вартості майбутньої квартири внаслідок чого вартість предмету договору збільшено та складає 619 920,00 грн. Сертифікатом серії ЧК № 41 від 11.12.2018р. засвідчено відповідність закінченого будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2 . 28.01.2019 року ПП «Надія» та ОСОБА_3 підписаний акт прийому-иередачі вказаної квартири площею 75,60 кв.м.

Після цього за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на квартиру, будівництво якої було предметом договору № 35-219/15 від 14.05.2015 року.

Тобто право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_6 ніколи не виникало та не було зареєстровано ані за ОСОБА_2 , ані за ОСОБА_1 . У зв`язку з цим ця квартира не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.09.2022 року у справі № 712/4165/19 і не потребує повторного доказування, сплата коштів ОСОБА_2 становила неповну вартість інвестування спірної квартири та остання у спірних відносинах не набувала права власності на вказаний об`єкт нерухомості, то виключає підстави для визнання вказаної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Отже вимога позивача не відповідає нормам ст. 60 СК України, ст. 216, 334 ЦК України, суперечить дійсним обставинам справи та наявним у ній доказам. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Додатково зазначили, що спірну додаткову угоду укладено 03.09.2018 року. Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 28.01.2019 року. 25.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом із якого слідує, що він знав про укладення цієї додаткової угоди та про реєстрацію права власності. Отже перебіг позовної давності розпочався для позивача щонайменше з 25.03.2019 року та сплив 25.03.2022 року. В той же час даний позов позов подано лише 07.12.2022 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Просив відмовити у позові також у зв`язку із спливом строку позовної давності, стягнути судові витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 50 000 гривень.

У січні 2023 року керівником відповідача 3 ПП «Надія» Саркісян А. скеровані пояснення, в яких підприємство не погоджувалось з позовними вимогами. Вказували, що в день укладання спірної Додаткової угоди №2 від 03.08.2018 року № 35-219/15 від 14.05.2015 року про зміну пайовика, ОСОБА_2 надала до ПП «Надія» гарантійний лист від 03.09.2018 року (додається), де повідомила, що грошові кошти, які були внесені на виконання даного договору не є спільною власністю подружжя, оскільки були нею набуті з продажу особистого нерухомого майна згідно договору дарування. А тому ОСОБА_2 мала право на зміну пайовика та укладення спірної додаткової угоди №2 та передачі зобов`язань ОСОБА_3 , за таких умов згода позивача на внесення змін до даного Договору не була необхідна. Крім того, як вказує сам позивач на той момент подружжя не вело спільного господарства та з березня 2018 року проживали окремо. Предметом договору є майнове право, що є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений деякими, а не всіма правами власника, що свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Крім того, позивач вже звертався з аналогічними позовними вимогами в яких йому було відмовлено рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.09.2022 року у справі № 712/4165/19. Також зазначали, що в даному випадку ПП «Надія» виконало всі обов`язки за договором пайової участі в будівництві №35-219/15 від 14.05.2015 року, не має вимог до позивачів та не є суб`єктом даних матеріально-правових відносин, тому просили виключити ПП «Надія» з числа відповідачів та відмовити у задоволенні позову.

У лютому 2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Скіць А.О. скерував до суду відповідь на відзив ОСОБА_3 , який обґрунтував тим, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси у справі №712/4165/19 встановлено, що кошти на квартиру сплачувались забудовнику ПП "Надія" за рахунок спільних коштів подружжя; позивачка ОСОБА_2 не спростувала у справі №712/4165/19 презумпцію спільності майна, а саме коштів, за які було сплачено вартість забудови. Тому ОСОБА_1 є власником майнових прав на квартиру, як інвестор або пайовий учасник у новобудові. Ці права підлягають захисту в загальному порядку. Предметом позову у цій справі є витребування майна з чужого незаконного володіння майна. Майном в даному випадку є «майнові права» на отримання квартири. ОСОБА_1 був власником "майнових прав на отримання квартири в майбутньому" після завершення будівництва. Це є майном в розумінні ст. 190 ЦК України та підлягає захисту в порядку віндикації за ст. 388 ЦК України. В даному спорі позивач не посилається на те, що він був власником саме квартири, як про це помилково зазначено у відзиві. Однак, позивач є власником "майнових прав" на отримання квартири в майбутньому, яких позбавився через недобросовісні дії другого співвласника (колишньої дружини). Рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги у справі №712/4165/19 про визнання квартири спільною сумісною власністю прийняте за інших підстав позову.

Тому сплата ОСОБА_3 коштів на підставі додаткової угоди, у разі визнання її недійсною, не створить жодних наслідків, окрім повернення виконаного за недійсним правочином. ОСОБА_3 не позбавлена права звернутись до відповідних осіб про повернення їй сплачених нею на підставі недійсного правочину коштів.

Позивач ОСОБА_1 не заперечує проти особистої сплати ним (як власником майна) на рахунок ПП «Надія» 38 212 грн. у зв`язку із збільшенням площі об`єкту інвестування на 4,66 кв.м.

У справі № 712/4165/19З досліджуючи джерела придбання спірної квартири суд встановив, що кошти відповідно до договору, були сплачені за рахунок спільних коштів колишнього подружжя, і аж ніяк не за рахунок коштів відповідача ОСОБА_3 .

Підставою для визнання недійсною додаткової угоди вказується те, що другий із подружжя - ОСОБА_1 як співвласник майнових прав на придбання квартири в майбутньому не давав письмової згоди на відчуження цих прав. У разі визнання недійсною додаткової угоди сторони повертаються в стан, що передував укладенню цієї угоди.

Тобто майнові права на квартиру залишаються в спільному сумісному володінні колишнього подружжя внаслідок визнання угоди недійсною.

Наступною вимогою позову є припинення частки ОСОБА_2 у спільному сумісному майні в порядку, передбаченому статтею 365 ЦК України. А тому, невірними є послання у відзиві на те, що навіть у разі визнання судом недійсною оспорюваної угоди у суду відсутні підстави для визнання квартири спільною сумісною власністю.

Зазначив, що посилання у відзиві на пропуск строку позовної давності є хибним. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. За ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. В даному випадку позовна давність перервалась у зв`язку з поданням позову, який був предметом розгляду у справі №712/4165/19. Оспорювана додаткова угода №2 укладена - 03.09.2018.

З позовом у справі №712/4165/19 ОСОБА_1 звернувся - 25.03.2019. У зв`язку зі зверненням з позовом 25.03.2019, строк позовної давності перервався та заново розпочав свій перебіг. Відповідно, строк позовної давності сплив 25.03.2022. З новим позовом ОСОБА_1 звернувся 07.12.2022 року, тобто з пропуском строку позовної давності, а тому позивач заявляє клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними, обґрунтовуючи це тим, що рішення у справі №712/4165/19 прийнято 08 вересня 2022 року (повний текст виготовлено 16 вересня 2022 року). Законної сили рішення набрало 27 грудня 2022 року. У заявника були підстави вважати, що його права будуть захищені у судовому провадженні №712/4165/19. З новим (даним) позовом ОСОБА_1 звернувся 07 грудня 2022 року, до закінчення апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції у справі № 712/4165/19. З огляду на це, позивач просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності.

Також вказував, що майнові права вибули із володіння позивача поза його волею, оскільки ОСОБА_2 відчужила ці права без згоди співвласника ОСОБА_1 . Отже, майно вибуло із володіння саме позивача поза його волею. Суть віндикації є те, що майно може бути витребувано у добросовісного власника, який на підставі незаконних правочинів набув у власність права на квартиру.

Це і стало підставою для звернення з позовом про витребування цих майнових прав з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , яка хоча і є добросовісним набувачем. За таких обставин, просив позов задовольнити.

Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 18 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про закриття провадження в справі, відмовлено у задоволенні клопотання представника ПП «Надія» про виключення їх з числа відповідачів, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Скіць С.М., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити у повному обсязі. До закінчення судових дебатів скерував клопотання, про намір подати докази понесених позивачем витрат на правову допомогу для винесення додаткового рішення в порядку ст.270 ЦПК України. Заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу адвоката Шевченко А.Р. та Ізмайлової Н.П., оскільки документи надані сторонами не мають детального опису робіт. Крім того, витрати на правову допомогу відповідачки ОСОБА_3 в розмірі 50 000 грн. не підтверджуються платіжними документами та є завищеними та неспівмірними зі складністю справи та обсягом процесуальних дій, вчинених адвокатом.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Топор І.О. просили відмовити у задоволенні первісного позову з підстав, вказаних у відзиві. Просили стягнути витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 2400 грн.

Представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Стратілатов К.Г. просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Просив стягнути витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 50 000 грн.

Представник відповідача ПП «Надія» в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог, просила відмовити з підстав, наведених у поясненнях.

Суд вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 06.09.2003 року у Черкаському міському відділі громадянського стану, актовий запис 1398.

Від шлюбу мають неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

27 лютого 2019 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. В рішенні встановлено, що шлюбні стосунки сторонами припинені в березні 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2015 року між Приватним підприємством Надія (за договором «Організація») та ОСОБА_2 (за договором «Пайовик») був укладений договір № 35-219/15, за умовами якого Організація зобов`язалась виконати будівельно-монтажні роботи згідно проектно-кошторисної документації за адресою: АДРЕСА_2 та після закінчення будівництва та здачі в експлуатацію передати у власність Пайовику об`єкт паювання є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 70,94 кв.м, житловою площею 36,10 кв.м. (за договором «Предмет договору»).

Відповідно до п.2.2.,2.3 договору № 35-219/15 сторони домовились, що на дату підписання договору вартість 1 кв.м предмету договору складає 8200 грн. Вартість предмета договору складає 581 708 грн, що і є попередньою ціною договору.

На виконання умов договору № 35-219/15 від 14.05.2015 року ОСОБА_2 на рахунок ПП " ОСОБА_8 " сплачені кошти в повному обсязі відповідно до квитанцій № 529 від 15.05.2015 року 150 000,00 грн., № 533 від 18.05.2015 на суму 150 000 грн, № 555 від 19.05.2015 на суму 150 000 грн., № 571 від 20.05.2015 на суму 131 708 грн., всього на загальну суму 581 708 грн.

Отже, кошти за відповідно до умов договору № 35-219/15 від 14.05.2015 року сплачені в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідачем не надано жодних доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності сторін на сплачені нею грошові кошти за договором № 35-219/15 від 14.05.2015.

Відповідно до п.3.3.5 договору № 35-219/15 від 14.05.2015 ПП «Надія» зобов`язується після завершення будівництва і введення будівлі до експлуатації надати пайовику документи для подальшого оформлення квартири у власність.

03.09.2018р. між ПП ОСОБА_8 і ОСОБА_2 (пайовик) була укладена додаткова угода № 1 від 03.09.2018 до договору № 35-219/15 від 14.05.2015 року щодо площі квартири АДРЕСА_7 - 70,94 кв.м, в т.ч. житлова 36,10, кількість кімнат 2.

За змістом ст. 190 ЦК України майнові права вважаються майном.

Згідно з ст. 63 ЦК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Згідно ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

08 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до директора ПП «Надія» з повідомленням, що укладення договору № 35-219/15 від 14.05.2015 року відбулося в інтересах сім`ї та кошти на оплату суми договору є спільною сумісною власністю подружжя. Тому, при можливому звернення щодо переоформлення зазначеного договору на користь третіх осіб вказане переоформлення здійснювати виключно з його згоди. Вказана заява зареєстрована ПП «Надія» за вх. № 364 від 08.08.2018 року.

В подальшому, відповідно до додаткової угоди № 2 від 03.09.2018 року (спірна угода) до Договору № 35-219/15 від 14 травня 2015 року, укладеної між ПП ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на підставі п.3.2.3 Договору уступила право вимоги на об`єкт інвестування, а саме квартиру АДРЕСА_3 , сума договору 581 708 грн. та передала усі свої зобов`язання за Договором ОСОБА_3 . Об`єкт інвестування переходить до ОСОБА_3 , ПП "Надія" не заперечувало проти уступки права вимоги та передачі зобов`язань за Договором на користь ОСОБА_3 .

Відповідно до додаткової угоди № 3 від 03.09.2018 року до Договору № 35-219/15 від 14 травня 20215 року, укладеної між ПП Надія та ОСОБА_3 , внесені зміни до пункту 1.3 щодо того, що предметом договору є квартира АДРЕСА_3 загальною площею 75,60 кв.м, житлова площа 30,40 кв.м, також внесені зміни до пункту 2.3 щодо вартості предмета договору 619 920 грн.

20 листопада 2018 року ПП "Надія" листом повідомлено ОСОБА_3 про необхідність доплати 38 212 грн. у зв`язку із збільшенням об`єкту інвестування на 4,66 кв.м.

Відповідно до квитанції № 4 від 04.12.2018 року ОСОБА_3 сплатила 38 212,00 грн. на рахунок ПП Надія на підставі договору від 14.05.2015р. № 35-219/15.

05 грудня 2018 року укладена додаткова угода № 3 до договору № 35-219/15 від 14.05.2015 року між ПП «Надія» та ОСОБА_3 про зміну п. 1.1 виклавши його в такій редакції: «предметом договору є квартира АДРЕСА_3 загальною площею 75,6 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м., кількість кімнат 2, зміна п. 2.3 про те, що вартість предмету договору складає 619 920,00 грн.

Сертифікатом серії ЧК № 41 від 11.12.2018р. засвідчено відповідність закінченого будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2 .

28.01.2019 року ПП " ОСОБА_8 " та ОСОБА_3 підписаний акт прийому-передачі квартири АДРЕСА_3 площею 75,60 кв.м .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 28.01.2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі додаткової угоди № 2 від 03.09.2018р., акту прийому-передачі від 28.01.2019р., додаткової угоди № 3 від 05.12.2018р., технічного паспорту від 28.01.2019р., додаткової угоди № 1 від 03.092.2018р., договору № 35-219/15 від 14.05.2015р.

08 лютого 2019 року позивач звернувся до ПП "Надія" з заявою про надання інформації та копій документів щодо дати введення в експлуатацію будинку за адресою АДРЕСА_2 , копії договору та акту прийму передачі квартири за договором за участю ОСОБА_2

13 березня 2019 року ОСОБА_2 Управлінням ДАБК Черкаської міської ради повідомлено, 11.12.2018 року був виданий сертифікат, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта "Будівництво багатоповерхового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по АДРЕСА_2 ", що підтверджує факт прийняття вказаного будинку в експлуатацію. Також Управлінням ДАБК ЧМР позивачу повідомлено, що забудовником вказаного будинку було ПАТ "Житлобуд" .

Аналізуючи зміст спірного правочину (додаткової угоди № 2 від 03.09.2018 року до Договору № 35-219/15 від 14 травня 2015 року) відповідачка ОСОБА_2 всупереч нормі ч. 3 ст. 65 СК України не надала доказів письмової згоди позивача ОСОБА_1 на укладення цієї угоди, яка з очевидністю стосується цінного майна.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується.

Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу).

В даному випадку в період шлюбу подружжям за рахунок спільних коштів виплачена вартість цілого об`єкту (майнових прав на цілу квартиру), а не його певної частини.

Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір про відступлення прав та обов`язків спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

У справі, що переглядається, подружжя були співвласниками майна, яке було придбане під час шлюбу - майнові права на квартиру в цілому, правовий режим права власності це право спільної власності, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя, оскільки встановлено, що згоди позивача не було, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 03.09.2018 року до Договору № 35-219/15 від 14 травня 2015 року.

При цьому, ОСОБА_3 не позбавлена права звернутись до відповідних осіб про повернення їй сплачених нею на підставі недійсного правочину коштів в розмірі 38 212 гривень.

Відповідно до абз.2 ч.3 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Щодо позовної вимоги про витребування квартири з володіння ОСОБА_3 , яка незаконно набула майнові права на квартиру до закінчення будівництва квартири АДРЕСА_3 від ОСОБА_3 на користь позивача суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 190 ЦК України майном, як особливим об`єктом, визначає окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством.

Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (стаття 331 ЦК України).

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві, зокрема, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації.

Право власності у набувача за договором відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (стаття 182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Для набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

При цьому сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі - самостійно визначати момент переходу права власності.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 28.01.2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі додаткової угоди № 2 від 03.09.2018р., акту прийому-передачі від 28.01.2019р., додаткової угоди № 3 від 05.12.2018р., технічного паспорту від 28.01.2019р., додаткової угоди № 1 від 03.092.2018р., договору № 35-219/15 від 14.05.2015р.

На підставі викладеного вбачається, що ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі з позивачем було придбано майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , розташовану на 11 поверсі на підставі Договору № 35-219/15 від 14 травня 2015 року та відступленні на користь ОСОБА_3 на підставі додаткової угоди № 2 від 03.09.2018 року до Договору № 35-219/15 від 14 травня 2015 року.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1,3 ст.388 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

Так, позивач стверджує, що оскільки відповідач 2 незаконно зареєстрував за собою спірне нерухоме майно, тобто незаконно заволодів ним, то право позивача є порушеним та підлягає захисту, зокрема шляхом витребування цього майна від відповідача.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором, та є ефективним.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18) та інших звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру.

Отже, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав ОСОБА_1 , оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності.

Встановивши, що спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею, а саме, на підставі визнаної у судовому порядку недійсної додаткової угоди №2 від 03.09.2018 до договору про відступлення прав та обов`язків суд дійшов висновку, що позивач має право на витребування у ОСОБА_3 та передачі ОСОБА_1 майна, у вигляді частки квартири АДРЕСА_3 за правилами статті 388 ЦК України.

При цьому не підлягає до задоволення вимога про припинення частки у праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 ; визнання за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , виплативши ОСОБА_2 451785, 60 грн. грошову компенсацію за її частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_3 , що внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду з огляду на наступне.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Оцінивши подані позивачем докази, суд дійшов висновку про відсутність визначених у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спірному об`єкті нерухомого майна, крім того, таке припинення права спільної власності завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки разом із нею проживають малолітні діти, які в подальшому можуть використовувати цю власність, а сама по собі відсутність технічної можливості окремого користування квартирою, не спростовує можливість співвласників за взаємною згодою розпоряджатися та використовувати дану нерухомість.

Соснівським районним судом м.Черкаси розглядалась справа № 712/4165/19 про поділ спільного майна подружжя за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватне підприємство "Надія", ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна, що перебуває у спільній сумісній власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Однак, у зв`язку із тим, що до справи №712/4165/19 не було залучено належного відповідача - Приватне підприємство "Надія", позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсною укладену між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ПП «Надія» додаткову угоду № 2 від 03 вересня 2018 року до договору від 14.05.2015 року № 35-219/15 про зміну пайовика, а також похідні від оспорювання правочину позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 та поділу спірної квартири з визнанням права власності ОСОБА_1 зі сплатою ним ОСОБА_2 - грошової компенсації замість її частки в розмірі 451 785,60 грн. залишились без задоволення, тобто фактично не були розглянуті.

За таких обставин, склад осіб, предмет позову та спосіб захисту права, який є предметом розгляду у даній справі не є тотожними зі справою №712/4165/19.

Що стосується заяви представника відповідача 2 про застосування наслідків пропущення строку позовної давності.

В даному випадку, суд не вбачає підстав для застосування наслідків пропущення строку позовної давності, оскільки спірна додаткова угода №2 від 03.09.2018 року до Договору №35-219/15 від 14.05.2015 укладена 03.09.2018 року, позивач 25.03.2019 року звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя в справі № 712/4165/19, тобто в рамках трирічного строку позовної давності, який перервався поданням позову. Рішення у вказаній справі №712/4165/19 винесено 08.09.2022 року. Законної сили рішення набрало 27 грудня 2022 року.

З новим (даним) позовом ОСОБА_1 звернувся 07 грудня 2022 року, тобто в рамках строку позовної давності, який перервався поданням позову в справі № 712/4165/19 та почав перебіг заново з 27.12.2022 року з моменту, коли ОСОБА_1 дізнався, що його порушене право не було відновлено.

Що стосується витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідачу ОСОБА_2 правничу допомогу надавав адвокат Топор Іго Олександрович на підставі Ордеру про надання правничої (правової) допомоги СА №1047785 від 09.02.2023 року та Договору про надання правничої допомоги від 09.02.2023 року.

Відповідно до квитанції, ОСОБА_2 18.04.2023 року сплачено адвокату Топору І.О. 2400 грн. за надання правничої допомоги.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачки 1 ОСОБА_2 сплачені судові витрати з надання правової допомоги адвоката пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, які орієнтовно складають 50% (2400грн.х50%) в розмірі 1200 грн.

У зв`язку із тим, що вимоги позивача ОСОБА_1 , які ставились до відповідачки 2 ОСОБА_3 задоволені у повному обсязі, не підлягає до задоволення вимога представника відповідача 2 про стягнення судових витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 50 000 гривень.

При цьому не підлягають задоволенню клопотання позивача ОСОБА_1 про відшкодування витрат на проведення будівельно-технічної експертизи в розмірі 7848, 12 грн., оскільки така експертиза, яка долучена в якості письмового доказу, проведена в рамках іншої судової справи, розгляд якої закінчено з набранням рішенням законної сили.

У зв`язку з відхиленням частини вимог позивача, яка орієнтовно становить 50 % всіх вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь держави половину судових витрат за одну немайнову вимогу про визнання недійсною додаткової угоди (992,4х3) по 165, 40 грн. з кожного із відповідачів, як сторін спірної додаткової угоди №2 від 03.09.2018 року до Договору №35-219/15 від 14.05.2015та з відповідача 2 половину витрат за майнову вимогу про витребування виходячи з ціни позову 903 571, 20 грн., що складає 2258,90 гривень.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81,141, 259, 265, 273, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного підприємства «Надія» про визнання недійсною додаткової угоди до договору про відступлення права вимоги, витребування майна з чужого незаконного володіння та припинення частки у праві спільної сумісної власності з виплатою грошової компенсації задовольнити частково.

Визнати недійсною додаткову угоду №2 від 03.09.2018 року до Договору №35-219/15 від 14.05.2015, укладену між Приватним підприємством «Надія», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відступлення права вимоги на об`єкт інвестування квартиру АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_3 .

Скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень (рішення № 45308927 від 31 січня 2019 року, запис про право власності № 30091635 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 ) та припинити за нею набуте право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Витребувати у ОСОБА_3 та передати ОСОБА_1 майно, у вигляді частки квартири АДРЕСА_3 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Надія» на користь держави судовий збір в розмірі 165, 40 гривень з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 2424,30 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , судові витрати, які складаються з витрат на професійну правову допомогу в розмірі 1200 гривень.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 11.09.2023 .

Головуючий Т.Є.Троян

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_8 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач 2: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_9 .

Відповідач 3: Приватне підприємство "Надія", місцезнаходження: м. Черкаси, вул.О.Дашковича, 27, код 21356758.