Справа № 562/499/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2023 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Мички І.М ,

секретаря судових засідань Щербак В.В ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та визнання недійсним заповітом

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася із позовом, в якому просить встановити факт постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, тобто на день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 та визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений 08 листопада 2016 року секретарем виконкому Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району, зареєстрований в реєстрі за №16 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Свою заяву мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла її мати ОСОБА_3 , вона є спадкоємець за заповітом, так як 07 червня 1999 року покійна розпорядилася своїм майном на випадок смерті, склавши заповіт на користь позивачки, який посвідчений секретарем виконкому Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області і зареєстрований в реєстрі за №16.

У визначений законом шестимісячний термін позивачка не подавала заяви про прийняття спадщини після смерті матері, так як проживала разом з нею постійно, що підтверджується довідкою Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району від 09.01.2019 року №6 Однак при зверненні до приватного нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з тих підстав, що нею пропущений визначений законом термін для вступу у спадщину, так як ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Крім цього вказує, що їй стало відомо, що 29 травня 2019 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Грабар О.А. заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_5 , яка є спадкоємцем за заповітом. Вважає, що заповіт є недійсним, так як покійна ОСОБА_3 у 2016 році ( дата складання заповіту на користь відповідача) досягла 100 річного віку, погано чула, майже не бачила, погано пересувалася, страждала на розлади розумової діяльності у зв`язку із віком, а тому не могла виразити своєї волі щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті.

В судове засідання позивач не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується розпискою, яка знаходиться в матеріалах справи. Надала суду заяву, в якій вона просила розгляд справи проводити у її відсутність, а позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, хоча неодноразово повідомлялася про час і місце розгляду справи. Клопотань і заяв про відкладення справи до суду не надходило. Відзиву відповідач не подав також.

Дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Позивачка ОСОБА_1 є рідною дочкою покійної і спадкоємцем першої черги за законом в розумінні ст.1261 ЦК України. Крім того, 07 червня 1999 року ОСОБА_3 розпорядилася своїм майном на випадок смерті, склавши заповіт на користь дочки ОСОБА_1 , який посвідчений секретарем виконкому Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області і зареєстрований в реєстрі за №16.

Відповідно до довідки, виданої Старомощаницькою сільською радою Здолбунівського району від 09.01.2019 року №6 покійна ОСОБА_3 на час смерті проживала разом із своєю дочкою ОСОБА_1 у будинку ОСОБА_3 .

Із отриманої судом копії спадкової справи №75/2019 заведеної приватним нотаріусом Рівненського районного округу Грабар О.А., що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №56341373 від 29.05.2019 року вбачається, що остання заведена на підставі заяви ОСОБА_2 як спадкоємця за заповітом. Заповіт, складений та посвідчений 08 листопада 2016 року секретарем виконкому Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району, зареєстрований в реєстрі за №16 знаходиться у спадковій справі.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За положеннями ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно ч. 1ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ч. 1, 2ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 3статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В силу вимог ч. 1ст. 1297 ЦК України, з огляду на наявність в складі спадщини нерухомого майна, щодо якого здійснюється державна реєстрація, спадкоємець зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до п. 3.21, п. 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї; у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Згідно з п.п. 4.10 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Тобто, спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Однак, при цьому спадкоємець має довести факт постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини.

Нормами ч. 2 ст. 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження, серед іншого, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Приписами ч. 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 2постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Пунктом 23 цієї ж постанови роз`яснено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини необхідне заявнику для реалізації права на звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом (законом).

Відповідно до ст.ст.1233-1235 ЦК України заповіт є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті та кожна особа може залишити за заповітом все своє майно або його частку однієї, або кільком особам, як таким, що входять, так і таким що не входять у коло спадкоємців по закону.

Заповіт є правочином, тому до нього застосовуються загальні положення про правочини (ст.ст. 202-214 ЦК України) та положення про недійсність правочинів (ст.ст. 215-236 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 угода може бути визнана недійсною лише на підставах і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз`яснено в п.16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо).

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Така ж правова позиція висвітлена в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»

За змістом ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1ст.216 ЦК України).

Таким чином, норма цивільного права, яка регулює спірні правовідносини має наступні гіпотезу та диспозицію: якщо у момент вчинення такого правочину як заповіт особа перебувала в стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), то за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, і цей заповіт не створює юридичних наслідків для спадкоємця, призначеного таким заповітом. Відповідний висновок висловлено Верховним судом у постанові від 16 жовтня 2019 року по справі № 530/1349/16-ц.

Оскільки відповідач не спростував наведені доводи позивача щодо неможливості складення спірного заповіту покійною ОСОБА_3 , то суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову повністю.

Керуючись статтями 76-81, 83, 258-259, 263-268, 273, 293, 315, 319, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРIШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, тобто на день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 та визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений 08 листопада 2016 року секретарем виконкому Старомощаницької сільської ради Здолбунівського району, зареєстрований в реєстрі за №16 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя