Дата документу 25.04.2023 Справа № 337/5378/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 337/5378/19 Головуючий у І інстанції: Котляр А.М.
Провадження № 22-ц/807/579/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Онищенка Е.А.,

Крилової О.В.

секретар: Ільїна Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , а також неповнолітніх ОСОБА_5 , 2012 р.н. та ОСОБА_6 , 2016 р.н., законними представниками яких є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду позовом, вимоги якого неодноразово доповнював, до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , а також неповнолітніх ОСОБА_5 , 2012 р.н. та ОСОБА_5 , 2016 р.н., законними представниками яких є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, як орган опіки та піклування, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення, стягнення моральної шкоди.

Позов обґрунтовував тим, що з 1996 року до листопада 2011 року він був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 .

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2007 року його засуджено за частиною першою статті 321, частиною другою статті 311, частинами третіми статей 307, 304, частиною другою статті 122, частиною другою статті 121 КК України до 10 років позбавлення волі. З 2005 року по 2015 рік він перебував у місцях позбавлення волі.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2011 року його визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2012 року за ОСОБА_8 визнано право користування спірною квартирою. 02 липня 2012 року ОСОБА_8 отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру, а 17 вересня 2012 року відчужив її ОСОБА_1 .

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2013 року скасовано заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2011 року про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Надалі визнано недійсними та скасовано розпорядження про приватизацію ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності на зазначену квартиру, а також визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири та визнано за ним ( ОСОБА_3 ) право користування зазначеною квартирою. Однак, відповідачі не допускають його до житла, відмовляються надати ключі від квартири чим створюють перешкоди у користуванні зазначеним майном, що завдає йому глибоких моральних страждань.

У зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , вони втратили право користування зазначеним житловим приміщенням, а тому підлягають виселенню.

Посилаючись на означені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_9 просив суд: 1) вселити його до квартири АДРЕСА_1 ; 2) зобов`язати Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради зареєструвати позивача у зазначеній квартирі; 3) визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , виселити їх із зазначеної квартири та зняти з реєстрації; 4) стягнути з відповідачів солідарно на відшкодування моральної шкоди 200000 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2021 року позов задоволено частково.

Вселено ОСОБА_3 до кв. АДРЕСА_2 .

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 з кв. АДРЕСА_2 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1816 грн. по 908 грн з кожного на користь держави.

Частково не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2021 року в частині задоволених позовних вимог скасувати повністю та прийняти нову постанову, якою провадження у цій справі в частині задоволених позовних вимог закрити, в іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про його вселення до спірної квартири, оскільки на час розгляд справи вже існувало рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.04.2016, що набрало законної сили у справі № 337/3659/15-ц за позовом ОСОБА_3 до районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, Хортицького районного відділу у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області, МКП «Основаніє», треті особи: ТОВ «ЗМБТІ», приватний нотаріус Запорізького МНО Ніколаєвська Л.Б., ОСОБА_4 , орган опіки та піклування районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради про визнання приватизації недійсною, визнання недійсним та скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зобов`язання зняти їх з реєстраційного обліку, виселення із квартири, зобов`язання повернути квартиру, поновлення та визнання права користування квартирою, вселення та реєстрацію в квартирі. Вказаним рішенням, зокрема, відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про зобов`язання Хортицького районного відділу у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області зареєструвати його у спірній квартирі. Отже, на думку ОСОБА_1 , в частині позовних вимог про вселення позивача, виселення відповідачів до спірної квартири суд має закрити провадження у справі.

ОСОБА_1 стверджувала, що є добросовісним набувачем спірної квартири за договором купівлі-продажу квартири від 17.09.2012, оскільки на момент придбання нею за цим відплатним договором спірного житла свідоцтво про право на житло продавця не було визнано недійсним.

Крім того, на думку скаржниці, відповідачі мають повне право проживати у спірній квартирі, адже їх реєстрація була проведена згідно з вимогами чинного законодавства, і вони не мають іншого постійного житла.

Частково не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2021 року змінити та доповнити рішення суду першої інстанції, задовольнити його позов у повному обсязі стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду в розмірі 480000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначав, що під час подання позову помилково розрахував занадто малу суму відшкодування йому моральної шкоди в 200000 грн, оскільки він зазнав від відповідачів значних фізичних та моральних страждань, справедливою компенсацією вважає суму в 480000 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09 лютого 2022 року апеляційні скарги залишено без задоволення, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2021 року залишено без змін.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року касаційну скаргу задоволено частково. Постанову Запорізького апеляційного суду від 09 лютого 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду від 10 січня 2023 року прийнято справу до свого провадження, призначено її до розгляду.

У судовому засіданні ОСОБА_3 наполягав на задоволенні своєї апеляційної скарги, скаргу ОСОБА_1 просив залишити без задоволення.

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та їх представник адвокат Шкуліпа І.О. наполягали на задоволенні апеляційної скарги відповідача, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2021 року в частині задоволених позовних вимог просили скасувати повністю та прийняти нову постанову, якою провадження у цій справі в цій частині закрити, в іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, позивача, відповідачів та їх представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 належить залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки право ОСОБА_3 на користування квартирою поновлено, зокрема квартира АДРЕСА_1 повернута у власність територіальної громади, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2011 року про визнання позивача таким, що втратив право користування квартирою скасовано, але відповідачі не визнають його право на користування спірною квартирою, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом вселення його у спірну квартиру. Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу квартири від 17 вересня

2012 року, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності на житло, визнаний недійсним, відсутні правові підстави для збереження за відповідачами права користування спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 з 15 грудня 1996 року до 17 листопада 2011 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . Разом з ним проживала та була зареєстрована, з 30 жовтня 1993 року до 03 квітня 2012 року, його дружина ОСОБА_10 .

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 жовтня 2007 року ОСОБА_3 засуджено за частиною першою статті 321, частиною другою статті 311, частинами третіми статей 307, 304, частиною другою статті 122, частиною другою статті 121 КК України до 10 років позбавлення волі.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2011 року (справа № 2-2176/2011) позов ОСОБА_10 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_11 , до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням задоволено.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2012 року (справа № 0825/485/2012) позов ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про визнання права користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_8 членом сім`ї ОСОБА_10 та визнано за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Розпорядженням заступника голови районної адміністрації від 02 липня 2012 року № 486р на підставі заяви ОСОБА_8 передано у приватну власність ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 .

02 липня 2012 року видано свідоцтво про право на житло № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_2 .

17 вересня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б. (далі приватний нотаріус Ніколаєвська Л.Б.).

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2013 року скасовано заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2011 року про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2013 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2014 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2012 року, яким визнано право користування квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 скасовано, ухвалено нове судове рішення по відмову в задоволенні позову ОСОБА_8 .

Згідно з відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року у справі № 337/3659/15-ц позов ОСОБА_3 про визнання приватизації недійсною, визнання недійсним та скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зобов`язання зняти їх з реєстраційного обліку, виселення, зобов`язання повернути квартиру, поновлення та визнання права користування квартирою, вселення та реєстрацію в квартирі задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано розпорядження органу приватизації районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 07 липня 2012 року № 486р про приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 17 вересня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ніколаєвською Л.Б.

Визнано за ОСОБА_3 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2016 року визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на житло від 02 липня 2012 року на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_8 .

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року в частині визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Cуду від 26 червня 2019 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 вересня 2012 року скасовано, залишено в силі в цій частині рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року.

В іншій частині рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя

від 18 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року залишено без змін.

ОСОБА_3 звертався до правоохоронних органів з приводу перешкод у користуванні квартирою, відомості за його заявою були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

За вищевказаних обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_3 моральної шкоди.

Доводи ОСОБА_3 про те, що він має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок порушення його права на житло, неможливістю користуватись квартирою більше п`яти років безсумнівно заслуговують на увагу. Разом з тим, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 придбала за відплатним договором квартиру у ОСОБА_8 , який не мав права її відчужувати, про що набувач ОСОБА_1 не знала і не могла знати. Тому вона разом із членами своєї сім`ї користувалась нею правомірно.

Таким чином, ОСОБА_3 був позбавлений права користування квартирою внаслідок дій ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , проте до них позовних вимог про стягнення моральної шкоди він не заявляв, у той час як ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 не є належними відповідачами за вимогами про стягнення моральної шкоди, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволені позову в цій частині.

Державна реєстрація права власності на майно не є перешкодою для вибуття майна, у тому числі і житла, із володіння власника. Така реєстрація є доказом незаконності володіння фактичного володільця.

Власник житлового приміщення реалізує свої повноваження з певними особливостями, оскільки володіння і користування житловим приміщенням здійснюється одночасно. Їх роздільна реалізація неможлива саме тому, що жилі приміщення призначені для постійного чи тимчасового перебування там фізичних осіб. Перебуваючи у жилому приміщенні, фізична особа безпосередньо реалізує повноваження володільця. Усунути перешкоди у користуванні неможливо без поновлення повноважень володіння вказаним приміщенням. Тому незаконне перебування у жилому приміщенні особи порушує такі складові права власності, як володіння і користування одночасно.

Таким чином, незважаючи на те, що квартира була повернута у власність територіальної громади, фактично ОСОБА_3 не має можливості нею користуватись, оскільки в ній зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 . Відповідачі добровільно приміщення квартири не звільняють, позивача в квартиру не допускають, оскільки вважають себе добросовісними користувачами квартири.

За змістом статті 109 Житлового кодексу України виселення із житлового приміщення допускається з підстав установлених законом, виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Підстави виселення громадян без надання іншого жилого приміщення передбачені статтею 116 цього Кодексу.

Оскільки між сторонами у цій справі виник спір щодо права користування квартирою, яка вибула із власності ОСОБА_1 внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд першої інстанції правильно застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №644/7422/16-ц, викладені в постанові від 12.12.2018 року та Верховного Суду у справі №333/1988/16-ц, викладені в постанові від 07.11.2019 року по аналогічним справам, які стосувались скасування приватизації, визнання правочину недійсним та подальшим вирішення питання про право користування житловим приміщенням.

Так, Верховний Суд у справі №333/1988/16-ц зазначав, що «суд, встановивши, що спірна квартира вибула із власності територіальної громади поза її волею на підставі судового рішення, яке було скасовано, а також те, що приватизація такої квартири та первісний договір купівлі-продажу визнано недійсними та ураховуючи те, що останній договір купівлі-продажу було укладено у той час, коли у провадженні суду розглядався спір щодо незаконності приватизації спірної квартири та її подальшого продажу, обґрунтовано вважав, що на підставі статті 388 ЦК України спірна квартира підлягає вилученню із чужого незаконного володіння на користь власника та ураховуючи те, що позивач є особою з ІІ групою інвалідності, яка мешкала у спірній квартирі з народження та мала право користування такою квартирою, дійшов правильного висновку, що вона не втратила права користування спірною квартирою, а тому підлягає вселенню в таку квартиру, а відповідачі виселенню».

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у справі №644/7422/16-ц, вказавши, що «суд зробив висновок, що у зв`язку з визнанням недійсним правочину, на підставі якого відповідач набула право володіння і користування квартирою, вона підлягає виселенню зі спірного житла зі зняттям з реєстрації. Висновки судів про часткове задоволення первісного позову є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням указаних засад цивільного законодавства та відповідають наведеним завданням цивільного судочинства, що стосується в тому числі й ефективного захисту порушених прав позивачів».

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право ОСОБА_3 на користування квартирою було поновлено у зв`язку із тим, що квартира була повернута у власність територіальної громади, а рішення суду від 28 жовтня 2011 року про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, було скасоване.

Дослідивши докази у справі, суд першої інстанції встановив, що відповідачі не визнають право ОСОБА_3 на користування квартирою, тому його право користування підлягає захисту в судовому порядку шляхом його вселення в квартиру.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у справі №337/3659/15-ц були вирішені позовні вимоги ОСОБА_3 про його вселення, виселення відповідачів на правильність вирішення спору не впливають. Спір між сторонами по справі з приводу користування квартирою виник після набрання законної сили рішенням суду по справі №337/3659/15-ц у 2019 році.

Перевіряючи доводи ОСОБА_1 щодо неправомірності виселення відповідачів зі спірної квартири апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання насамперед має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві. Державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 27 рішення ЄСПЛ).

Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно легітимну мету (виправданість втручання суспільним інтересом; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям та переслідуваною метою. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Колегія суддів враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, відповідно до якого «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній меті».

Перевіривши доводи апеляційної скарги про належність на праві власності

ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_3 , колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції встановив цю обставину помилково, адже згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за пошуком з повним співпадінням прізвища, ім`я, та по батькові відповідачів, їх ідентифікаційними номерами облікових карток платників податків, за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не зареєстровано жодного об`єкту нерухомого майна.

Проте колегія суддів зауважує, що помилковість висновку суду першої інстанції в цій частині не впливає на правильність оскаржуваного судового рішення в цілому, оскільки відсутні законні підстави для збереження за відповідачами права користування спірною квартирою.

Оскільки, право користування (проживання) спірною квартирою (у цій спірній квартирі) членів сім`ї ОСОБА_1 , а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 2012 р.н. та ОСОБА_5 , 2016 р.н. є похідним від права користування ОСОБА_1 , яке припинилось разом із припиненням її права власності на цю квартиру на підставі рішення суду, то й право користування на цю квартиру членів її сім`ї також припинилось і вони не мають законних підстав для проживання в ній.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_3 та виселення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 із спірної квартири, так як договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_1 та члени її сім`ї набули право власності на житло, був визнаний недійсним. Відтак, виселення їх із цього житла переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Щодо критерію пропорційності втручання у право відповідачів на житло у квартирі АДРЕСА_1 , яку вони набули у власність на підставі відплатного договору купівлі-продажу, і в якій проживають дев`ять років, колегія суддів враховує висновки ЄСПЛ, який у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що ОСОБА_1 придбала за відплатним договором квартиру у ОСОБА_8 , який не мав права її відчужувати.

З огляду на те, що відповідач не позбавлена права звернутись до суду за захистом свого порушеного права саме до тієї особи, дії якої його порушили, колегія суддів доходить висновку про наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метоюу цій справі та виселенням відповідачів зі спірної квартири.

Інші доводи апеляційних скарг є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2021 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04 травня 2023 року.

Головуючий:

Судді: