РІШЕННЯ

іменем України

Справа № 285/6392/22

провадження у справі № 2/0285/159/23

27 квітня 2023 року м. Звягель

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді………..………......Літвин О. О.,

секретаря………………..…………..Клечковської М. М.,

з участю:

представника відповідачки...............Балійчук Л. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за правилами спрощеного позовного провадження

за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Приватбанк, банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 07.08.2006 між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 33 376 доларів США строком до 06.08.2021. Банк свої зобов`язання перед відповідачкою виконав в повному обсязі. Остання, в свою чергу, не надавала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами, у зв`язку з чим банк звернувся до нотаріуса, яким 11.10.2019 було винесено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки. В той же час винесення виконавчого напису не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Прострочена сума заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 23 331,13 доларів США. Оскільки з останньої в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати його укладання до дати поточної заборгованості, яка була вказана у виконавчому написі, тобто з 07.08.2006 по 21.02.2019, то за період після винесення виконавчого напису з 14.10.2019 по 14.01.2022 відповідачка має заборгованість у розмірі 1 578, 21 доларів США на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, тобто 3% річних від простроченої суми.

В судове засідання представник позивача не прибув, незважаючи на те, що судом його явка була визнана обов`язковою.

Представник відповідачки позов не визнала, вважає винесений у 2019 році виконавчий напис є незаконним, оскільки зазначена в ньому сума заборгованості не є безспірною, з нею ОСОБА_1 не погоджується. Позивач навмисне не вказав у позові, що у квітні 2014 року він звертався до суду з позовом до відповідачки про стягнення кредитної заборгованості, тим самим змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів, а також неустойки, у зв`язку із чим у нього припинилось право нараховувати останні з 23.04.2014. Незважаючи на це, банком продовжувалось здійснюватись нарахування процентів та пені.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності станом на 14.10.2019 у відповідачки заборгованості за тілом кредиту саме в розмірі 23 331,13 доларів США, на яку було нараховано 3 % річних, а відтак підстави для стягнення з ОСОБА_1 зазначеної у позовних вимогах суми боргу, відсутні.

Просила також стягнути з позивача понесені відповідачкою витрати на правову допомогу.

Заслухавши пояснення представника сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступне.

07.08.2006 між сторонами було укладено кредитний договір №ZHNWGK00000010, відповідно до умов якого банк зобов`язувався видати ОСОБА_2 (колишнє прізвище відповідачки) ОСОБА_3 кредитні кошти для купівлі квартири шляхом видачі через касу у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 33 376 доларів США на строк по 06.082021зі сплатою відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і 0,21 % комісії від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати (п.1.1. договору).

Приватним нотаріусом 11.10.2019 на підставі заяви ПриватБанку було видано виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , на його користь на підставі договору іпотеки №ZHNWGК00000010 від 08.08.2006 в рахунок погашення кредитної заборгованості в розмірі 95355,76 доларів США. Остання складається з заборгованості за кредитом в сумі 24052,01 доларів США, заборгованості за відсотками в сумі 22121,91 доларів США, комісії в сумі 4081 доларів США та 45100,84 доларів США пені. Строк, за який проводилось стягнення, з 07.08.2006 по 21.02.2019.

Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду №285/15554/14-ц від 23.09.2014 з ОСОБА_4 на користь ПриватБанку стягнуто заборгованість за кредитним договором №ZHNWGK00000010 станом на 09.04.2016 в розмірі 32359,71 доларів США, що еквівалентно 384109,76 грн., яка складалась із: 27839,61 доларів США заборгованість за кредитом; 2399,75 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 518 доларів США заборгованість за комісією та 1602,35 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань. Рішення 10.11.2014 набрало законної сили.

На виконання вказаного рішення судом 11.11.2014 видано виконавчий лист, на підставі якого за заявою Приватбанку від 11.03.2018 відкрито виконавче провадження ВП№56076311 (постанова старшого державного виконавця від 29.03.2018).

Постановою виконавчої служби від 14.01.2022 виконавче провадження ВП№56076311 було закінчено у зв`язку зі сплатою боржником ОСОБА_5 боргу в повному обсязі.

За кредитним договором фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах, встановлених договором, а позичальник, в свою чергу, зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ст.ст.1049, 1050, 1054 ЦК України), в інакшому випадку він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Факт існування кредитних відносин між сторонами підтверджується кредитним договором.

Статтями 525-526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.625 ЦК Україниборжник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Якщо він прострочив виконання грошового зобов`язання, то на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Заявляючи вимоги на підставі ч.2 ст.625 ЦК України позивач просив стягнути з відповідачки 3% річних у розмірі 1578, 21 доларів США, які були нараховані з 14.10.2019 по 14.01.2022 на наявну у неї прострочену заборгованість за тілом кредиту в сумі 23331,13 доларів США, що виникла в період з дати укладання кредиту, тобто з 07.08.2006, до дати поточної заборгованості, яка була вказана у виконавчому написі по 21.02.2019.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Якщо в зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст.530 ЦК України). Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.

Таким чином, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.

У даній справі позивач, звернувшись 10.04.2014 до суду із позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, періодичність платежів, порядку сплати процентів, неустойки, у зв`язку з чим його право нараховувати останні припинилось у квітні 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, незважаючи на звернення з позовом до суду про стягнення кредитної заборгованості в повному обсязі, банком продовжувались нараховуватись проценти, неустойка, що підтверджується із наданого ним розрахунку заборгованості.

З виписки по особовому рахунку відповідачки вбачається, що сплачені нею кошти на погашення заборгованості по кредиту з 2014 року зараховувались банком на погашення нарахованих процентів та пені, що в результаті вплинуло на суму заборгованості по тілу кредиту.

Зазначене свідчить про недобросовісність дій позивача по відношенню до відповідачки, як споживача банківських послуг.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тлумачення цивільно-процесуального законодавства свідчить, що дії суду залежать від волевиявлення сторін. Суд не вправі вказувати, які саме необхідно стороні подати докази та їх кількість, оскільки це є елементом змагальності сторони у справі, тобто її обов`язком. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін, без їх волі, суперечить суті і природі цивільних прав, які особа здійснює вільно, на власний розсуд. Представник банку не прибув на розгляд справи та не пояснив суду, яким чином та на яку суму нараховувались 3% річних.

З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення 3 % річних є незаконною, оскільки ним не було доведено достатніми та належними доказами наявність у відповідачки станом на 14.10.2019 заборгованості на суму 23331,13 доларів США, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки позовна заява залишена без задоволення, відсутні підстави для відшкодування позивачу судових витрат.

Щодо клопотання відповідачки про стягнення з позивача витрат на правову допомогу, понесену нею у зв`язку з пред`явленням Приватбанком до неї даного позову, то суд приходить до наступного висновку.

Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст.59 Конституції України та ст.15 ЦПК України.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові на позивача.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, окрім інших, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Матеріалами справи підтверджується, що між ОСОБА_6 та адвокатським об`єднанням «Дефендо Капітал» 25.01.2023 укладено договір про надання правової (правничої) допомоги; надано рахунок на оплату №6 від 25.01.2023 на суму 61000 грн.; акт приймання-передачі наданої правової допомоги за договором від 14.02.2023; детальний опис наданої адвокатським об`єднанням правової допомоги; копії платіжних інструкцій, квитанцій про сплату відповідачкою 61000 грн.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення від 06.07.2015 у справі «Заїченко проти України»). У своєму рішенні у справі «Лавентс проти Латвії» (28.12.2002) Європейський суд зазначив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на іншу сторону покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів.

Матеріали справи не містять клопотання позивача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.

За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи у суді відповідачці надавалася професійна правова допомога адвокатами на підставі договору про надання правової дороги від 25.01.2023.

Доказів на спростування розрахунку таких витрат або їх неспівмірності із складністю справи, витраченим адвокатами часом, обсягом наданих послуг, значенням справи для сторони позивач не надав.

Таким чином, враховуючи норми ЦПК та беручи до уваги підтверджений матеріалами справи і не спростований позивачем факт надання адвокатами професійної правничої допомоги у цій справі, суд приходить до висновку, що з Приватбанку на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 61000 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 61000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 02 травня 2023 року.

Головуюча суддя О. О. Літвин