ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2023 року м. Чернівці

Справа № 727/10260/22

Провадження №22-ц/822/367/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.,

секретар Собчук І.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Чернівецька міська рада,

третя особа ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 лютого 2023 року, головуючий у І-й інстанції Терещенко О.Є.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у листопаді 2022 року звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення коштів сплаченого податку.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що на підставі договору дарування від 28 березня 2019 року вона є власником земельної ділянки площею 0,0424 га, розташованої по АДРЕСА_1 . Цільове призначення даної земельної ділянки будівництво та обслуговування будівель торгівлі, вид використання під забудову торгового комплексу, кафе, комплексу побутових послуг, спортивно-оздоровчого комплексу.

Вказувала на те, що 28 травня 2021 року вона подарувала вищевказану земельну ділянку своєму чоловікові ОСОБА_2 .

З моменту отримання земельної ділянки у власність до моменту її дарування вона сумлінно сплачувала земельний податок, але не могла користуватися належною земельною ділянкою, оскільки відповідачем на ній було розміщено дитячий майданчик, який створював перешкоди у користуванні, які полягали у неможливості її огородити, продати, передати в оренду та подальшому будівництві.

Вважала, що внаслідок неможливості використання земельної ділянки відповідачем порушено її право власності, а тому вона має право на відшкодування сплаченого нею земельного податку, а тому просила стягнути з Чернівецької міської ради на її користь 23 122,92 грн сплаченого податку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 лютого 2023 року в позові відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала жодного доказу, що земельний податок за володіння належною їй земельною ділянкою був нарахований у неправильному розмірі, з порушенням чинного законодавства України.

Обраний позивачкою ОСОБА_1 спосіб захисту її права є помилковим, оскільки, звернувшись до суду з даним позовом, вона фактично заявляє про вчинення їй перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку і спричинення матеріальної шкоди внаслідок неможливості володіти нею в повному обсязі і використовувати за своїм призначенням, а не оспорює законність та розмір сплаченого нею земельного податку.

На зазначене рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідачем не тільки було підтверджено факт встановлення ним дитячого ігрового обладнання на земельній ділянці, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :09:001:0013, а взято на себе зобов`язання щодо демонтажу такого обладнання та його перенесення. Однак відповідач так і не демонтував та не переніс дитячий майданчик, який перешкоджав їй користуватись своєю земельною ділянкою.

У зв`язку із незаконним розташуванням дитячого майданчика на земельній ділянці в АДРЕСА_1 , незаконно і нарахований земельний податок.

Чернівецька міська рада у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Зазначає, що земельна ділянка перебувала у власності ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому відповідно до положень Податкового кодексу України, які передбачають сплату земельного податку власником або користувачем земельної ділянки та той факт, що орган місцевого самоврядування ні фактично, ні юридично не міг використовувати земельну ділянку приватної власності з приводу, якої наявний спір щодо сплати земельного податку, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частин четвертої та шостої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами четвертої та шостої статті 19, частини першої статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 28 березня 2019 року належала на праві власності земельна ділянка площею 0,0424 га, розташована по АДРЕСА_1 .

У відповідності до договору дарування від 28 травня 2021 року ОСОБА_1 подарувала вказану земельну ділянку ОСОБА_2 ..

В період з 28 березня 2019 року по 28 травня 2021 року ОСОБА_1 сплачувала земельний податок, що підтверджується відповідними квитанціями №254210143 від 18.07.2019 року (в сумі 8 145,57 грн), №254210013 від 28.08.2020 року (в сумі 10 656,40 грн), №0.0.2219018 958.1 від 04.08.2021 року ( в сумі 4 320, 95 грн), а всього на загальну суму 23 122 грн 92 коп.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно до п. «В» частини 1 статті 91 ЗУ України власники земельних ділянок зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За вимогами пункту 287.1 статті 287 ПК України землекористувачі сплачують плату за землю (в т.ч. земельний податок) з дня виникнення права користування земельною ділянкою.

Позивач як особа, що має зареєстроване право постійного користування земельною ділянкою, з моменту реєстрації такого права має обов`язок сплачувати плату за землю у вигляді земельного податку. Згідно з підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Тобто земельний податок є формою плати за землю та входить до складу податку на майно. Відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України податок на майно відноситься до місцевих податків. Отже, зобов`язання позивача сплачувати земельний податок є податковим зобов`язанням.

Виходячи з викладеного, слід зазначити, що збитки та земельний податок є різними за правовою природою зобов`язаннями. Обов`язок особи відшкодувати збитки виникає з деліктних правовідносин та є фактично заходом відповідальності за вчинене особою правопорушення. Натомість земельний податок - це плата за землю у складі податку на майно, обов`язок сплатити який виникає не внаслідок вчиненого особою правопорушення, а поза межами деліктних правовідносин - у межах існуючих податкових зобов`язань, які прямо передбачені законом та виникають унаслідок виникнення в особи права постійного користування земельною ділянкою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для залишення позовних вимог без задоволення, оскільки обраний позивачкою ОСОБА_1 спосіб захисту її права є помилковим. Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 фактично заявляє про вчинення їй перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку і спричинення матеріальної шкоди внаслідок неможливості володіти своєю власністю і використовувати її за призначенням, однак в позові просить повернути земельний податок з підстав позбавлення її права користування земельною ділянкою.

Інші наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд дав вірну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак