ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1463/23 Справа № 208/5899/21 Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 серпня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товарна біржа Дніпродзержинська, Кам`янська міська рада, Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товарна біржа Дніпродзержинська, Кам`янська міська рада, Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову заявник зазначила, що нерухоме майно магазин № НОМЕР_1 , розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 104,4 кв.м., належить їй на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 02 вересня 1998 року між Колективним підприємством торгово-виробничий центр Укрмаркет-А, яке діяло в особі директора Антоновського І.А., як продавця, з однієї сторони, від імені якого діяла за дорученням ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 , як покупцем, з другої сторони. Зареєстровано договір на Товарній біржі Дніпродзержинська за реєстраційним номером 004/273-Н.

Право власності на нежитлове приміщення на ім`я ОСОБА_1 було зареєстровано в ОКП Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації 21 червня 1999 року в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 150, та видано реєстраційне посвідчення.

Позивачка протягом багатьох років користувалась належним їй майном за цільовим призначенням, сплачувала всі необхідні комунальні платежі та податки.

Позивачка зазначала, що діюче на час укладання договору законодавство не передбачало обов`язкового нотаріального посвідчення договорів по відчуженню нерухомого майна, тому договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально.

Ураховуючи викладене, позивачка заявила вимогу про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна магазину № НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 104,4 кв.м., укладений між нею та Колективним підприємством торгово-виробничого центру Укрмаркет-А, яке діє в особі директора Антоновського І.А., 02 вересня 1998 року, зареєстрований на Товарній біржі Дніпродзержинська за реєстраційним номером 004/273-Н, дійсним; визнання за нею права власності на нерухоме майно магазин № НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 104,4 кв.м.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 серпня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявляє вимогу про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що укладений на товарній біржі договір купівлі-продажу є нікчемним і не потребує додаткового визнання його недійсним у судовому порядку ані за законодавством, яке діяло на час укладення договору, ані чинним законодавством, і єдиним способом захисту мого права власності є звернення до суду, оскільки без визнання судом дійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 02 вересня 1998 року, зареєстрованого на Товарній біржі Дніпродзержинська за реєстраційним номером 004/273-Н, апелянт не може вільно розпоряджатись нерухомістю, так як нотаріуси не мають права вчиняти будь-які угоди з майном, право власності на яке набуто за нікчемним договором.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що 02 вересня 1998 року між ОСОБА_1 та Колективним підприємством торгово-виробничого центру Укрмаркет-А в особі директора Антоновського І.А., від імені якого діяла за дорученням № 92 від 01 вересня 1998 року ОСОБА_3 , був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна магазину № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 104,4 кв.м., зареєстрований на Товарній біржі Дніпродзержинська 02 вересня 1998 року за № 004/273-Н.

Вказаний договір нотаріально не посвідчено, укладено відповідно до вимог статті 15 Закону України Про товарну біржу та зареєстрований на Товарній біржі Дніпродзержинська.

Згідно реєстраційного посвідчення, Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації посвідчує, що магазин № НОМЕР_1 , розташований в АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі Дніпродзержинська 02 вересня 1998 року за № 004/273-Н та записано в реєстраційну книгу № 2 за реєстровим номером 150.

В матеріалах справи міститься технічний паспорт на громадський будинок магазин АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факт того, що відповідачем порушені, невизнані або оспорювані її права. При цьому, суд врахував, що позивачка на підставі статей 128, 153 ЦК України (в редакції 1963 року) і статті 49 Закону України Про власність (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) набула право власності на магазин і правомірно володіє ним, тому підстав для визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно немає.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 02 вересня 1998 року було укладено в період дії ЦК Української РСР.

За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу жилого будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 15 Закону України Про товарну біржу не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання зазначеної вимоги тягне недійсність договору.

Проте, згідно зі статтею 15 Закону України Про товарну біржу біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Отже, положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу жилого будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України Про товарну біржу закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України Про товарну біржу по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна жилого призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Реєстрація бюро технічної інвентаризації за позивачкою права власності на магазин на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на вересень 1998 року не суперечила чинному законодавству.

Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджену наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року № 399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Встановивши, що ОСОБА_1 повністю виконала умови договору купівлі-продажу магазину № 46, сплатила за придбане майно грошові кошти, договір зареєстрований у БТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачка на підставі статей 128, 153 ЦК України (у редакції 1963 року) і статті 49 Закону України Про власність (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) набула право власності на магазин і правомірно володіє нею, тому підстав для визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно немає.

Враховуючи, що позивачкою не доведено факт порушення, невизнання або оспорювання її права з боку відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно.

Відповідач не заперечував щодо наявності у позивачки права власності на спірне нерухоме майно, доказів не визнання або оспорювання відповідачем такого права позивачкою не надано.

За таких обставин підтвердження у судовому порядку права власності позивачки на спірне нерухоме майно не відповідає вимогам законодавства, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, повно і правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 березня 2023 року.

Судді: