ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2600/23 Справа № 178/669/22 Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б.М. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Биліни Т.І., Зайцевої С.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2022 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з цим позовом і вказав, що 15 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № 191015-002, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 16000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності та зобов`язався повернути кредит кредитодавцю та оплатити за користування кредитом на умовах, що передбачені цим договором. Відповідач порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість станом на 03 червня 2022 року в сумі 40436,15 грн., яка складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту 8888,88 грн; простроченої заборгованості за процентами 23291,12 грн; строкової заборгованості за процентами 880 грн; суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 1322,64 грн; суми заборгованості за інфляційними втратами 6053,51 грн., які представник позивача і просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «Кредитсервіс». Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача 2481 гривню судового збору.

Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» / ЄДОРОУ 41125531 / заборгованість станом на 03 червня 2022 року за кредитним договором № 191015-002 від 15 жовтня 2019 року в сумі 40436,15 грн., які складаються із простроченої заборгованості за сумою кредиту 8888,88 грн; простроченої заборгованості за процентами 23291,12 грн; строкової заборгованості за процентами 880 грн; суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 1322,64 грн; суми заборгованості за інфляційними втратами 6053,51 грн., крім того 2481 гривню судового збору, всього 42917 грн. 15 коп. (Сорок дві тисячі дев`ятсот сімнадцять гривень, п`ятнадцять копійок).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позову.

Зазначив, що оскаржуване рішення прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

До Дніпровського апеляційного суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами, на підставі ст.1054 ЦК України, договору кредитування № 191015-002 від 15 жовтня 2019 року встановлені договірні відносини, згідно яких відповідач отримав кредит у розмірі 16000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності та зобов`язався повернути кредит кредитодавцю та оплатити за користування кредитом на умовах, що передбачені цим договором. Але відповідач, отримавши кредит, всупереч вимогам ст.526 ЦК України, умови договору по своєчасному поверненню кредиту не виконав, заборгувавши станом на 03 червня 2022 року в сумі 40436,15 грн., які складаються із простроченої заборгованості за сумою кредиту 8888,88 грн; простроченої заборгованості за процентами 23291,12 грн; строкової заборгованості за процентами 880 грн; суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 1322,64 грн; суми заборгованості за інфляційними втратами 6053,51 грн. А у відповідності до ст.1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача вимагати повернення всієї суми кредиту, що і дає суду підставу стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, кредитор має право на одержання від позичальника відсотків нарахованих на суму боргу до дня його повернення. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюється договором.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується наявними в матеріалах справи копіями кредитного договору № 191015-002 від 15 жовтня 2019 року, платіжного доручення № 338 від 15 жовтня 2019 року, випискою з особового рахунку за кредитним договором № 191015-002 від 15 жовтня 2019 року.

Розмір заборгованості відповідача відображено у детальному розрахунку та не спростований відповідачем.

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, у зв`язку з обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог позивача.

Доводи викладені в апеляційній скарзі про те, що ТОВ КРЕДИТСЕРВІС нарахувало відсотки вже після закінчення строку договору, що протирічить позиції Верховного Суду у справі 390/1875/16 від 03.10.2018 року відхиляються колегією суддів, як безпідставні, оскількипунктом 2.2. Кредитного договору передбачено, що Позичальник зобов`язується повернути кредит та здійснити плату за його користування до 15 липня 2020 року, але в будь якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань.

Відповідно до п.4.11. ч.4 кредитного договору - датою повернення суми кредиту, так само як і датою сплати заборгованості, вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок Кредитедавця.

Кредитор може розраховувати як на проценти по кредиту за весь час до його повернення, незалежно від закінчення строку дії договору, так і на застосування заходів цивільної відповідальності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 р. у справі № 910/17048/17зроблено правовий висновок, про правомірність нарахування процентів за користування кредитом по день фактичного повернення, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу Кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 19.06.2019 р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох проиентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності Боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат Кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації Боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення Боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат Кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від Боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати Кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Відповідно до п.7.2. ч1 Кредитного договору, у разі порушення Позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за цим Договором, він зобов`язується сплатити на користь Кредитодавця штраф. У разі несвоєчасної оплати кожного щомісячного платежу (понад 7 календарних днів) Позичальник оплачує штраф в розмірі 10 % від загальної суми простроченої заборгованості. У такому разу Позичальник зобов`язаний заплатити на користь Кредитодавця нарахований штраф до завершення дії договору. Загальна сума штрафу не може бути більшою за 50% відсотків суми кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи штраф передбачений умовами кредитного договору не нараховувався кредитодавцем, а було нараховано лише інфляційні витрати та 3% річних, відповідно до ч.2ст.625 ЦК України

Посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду (справа № 910/1238/17 від 23.05.2018 р.; справа № 912/1120/16 від 04.02.2020р.; справа № 910/18943/20 від 27.07.2021 р.), як на підтвердження власної позиції, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки дані правові позиції регулюють відмінні від існуючих правові відносини, а саме відносини у справі про банкрутство таміжбанківський депозит, тому вони не можуть бути застосовані до справи про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Щодо розміру кредиту та правової природи суми 880,00 грн., з якою також не згоден відповідач, колегія суддів вважає за необхідне акцентувати увагу апелянта на те, що відповідно до Кредитного договору, за користування кредитом Позичальник виплачує Кредитодавцю проценти, зазначені в Графіку платежів. Щомісячна плата за користування кредитом нараховується щомісячно у вигляді процентів за кожен місяць користування кредитом.

Відповідно до п. 4.2. Кредитного договору, плата за користування кредитом складає 5,5% в місяць від загального розміру кредиту (16 000 х 5,5% = 880,00 грн.).

Отже, сума з якої була розрахована щомісячна плата за користування кредитом, у відповідності до умов Кредитного договору, становить 16 000,00 грн.

Відповідно до умов Кредитного договору, крім щомісячних процентів, стягненю підлягала одноразова комісія за видачу кредиту від початкової суми кредиту у розмірі 5,5 %. Разові проценти стягуються із суми кредиту у день перерахування кредиту на банківський рахунок Позичальника.

Отже, разові проценти сплачувались одноразово у день перерахування кредиту на банківський рахунок Позичальника, як винагорода Кредитодавця у грошовій формі, за користування Кредитом у розмірі 5,5 % від загального розміру кредиту (16 000,00 грн.).

На банківський рахунок Позичальника було перераховано кредитні кошти у розмірі 15 120,00 грн., із урахуванням стягнутої одноразової комісії за видачу кредиту, яка визначена Кредитним договором, у розмірі 5,5 %, що в грошовому еквіваленті 880,00 грн.

Згідно із платіжним дорученням № 338 від 15.10.2019 р. ТОВ «Кредитсервіс» перерахувало кредитні кошти ОСОБА_1 в день отримання кредиту (а.с.21), одночасно з вказаної суми була стягнута одноразова комісія в сумі 880,00 грн., яка визначена кредитним договором у розмірі 5.5%, як плата за користування кредитом, відповідно до п.4.2 Кредитного договору.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

Внаслідок цього відповідно до ст. 141 ЦПК України підстав для розподілу судових витрат немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Т.І. Биліна

С.А. Зайцева