Справа № 345/5460/21
Провадження № 22-ц/4808/56/23
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.

суддів: Девляшевського В. А.,

Луганської В. М.,

секретар Петрів Д. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду від 28 липня 2022 року в складі судді Бейка А. М., ухвалене в селищі Рожнятові Івано-Франківської області, повний текст якого складено 01 серпня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Небилівського ліцею Перегінської селищної ради про визнання наказу незаконним, допущення до роботи та стягнення середньомісячного заробітку за вимушений прогул,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Небилівського ліцею Перегінської селищної ради, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ Небилівського ліцею Перегінської селищної ради «Про відсторонення від роботи невакцинованого працівника від Covid-19» від 08 листопада 2011 року №58 ктр, допустити її до виконання трудових обов`язків та виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що вона працює вчителем музичного мистецтва у Небилівському ліцеї Перегінської селищної ради. Наказом №58 ктр від 08 листопада 2021 року її відсторонено від роботи, оскільки нею не надано інформації про вакцинацію від коронавіросної хвороби Covid-19. Вважала вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки суперечить трудовому та медичному законодавству. Відповідно до «Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію Covid-19 в Україні у 2021-2022 роках» (зі змінами від 13 травня 2021 року № 213), вакцинація від коронавірусної хвороби Covid-19 в Україні є добровільною для усіх груп населення та професійних груп, тому зареєстровані на території України препарати для екстреного застосування для профілактики коронавірусної хвороби (Covid-19), які не пройшли клінічних випробувань, а наслідки, спричинені застосуванням яких недосліджені, можуть бути застосовані виключно за добровільної згоди конкретної особи. А тому, відсторонення особи від роботи у зв`язку із відсутністю вакцинації від гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 за відсутності на території України відповідного лікарського засобу, який може застосовуватися в медичній практиці, відсутності обов`язкового щеплення проти такої інфекції і без подання відповідних службових осіб державної санітарної-епідеміологічної служби не має правових підстав, є незаконним, а така особа піддається дискримінації за ознаками стану її здоров`я. Посилаючись на вказані обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 28 липня 2022 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 як працівник закладу загальної середньої освіти підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, однак ухилилася від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень та не надала документу щодо медичних протипоказань та застережень до проведення їй профілактичного щеплення, а отже керівник навчального закладу правомірно видав наказ про її відсторонення від роботи на підставі чинного законодавства. Оскільки вимога про визнання протиправним і скасування наказу від 08 листопада 2021 року № 58 к/тр задоволенню не підлягає, тому не підлягають задоволенню вимоги про допущення до виконання покладених на неї трудових обов`язків та виплату середньомісячного заробітку за вимушений прогул.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінки її аргументам щодо процедури та підстав відсторонення. Так, статтями 7,42 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» визначено випадки та процедуру відсторонення працівників від роботи. Зокрема, на підприємства, установи, організації покладено обов`язок за поданням відповідних службових осіб державної санітарної-епідеміологічної служби усувати від роботи осіб, які ухиляються від обов`язкового щеплення проти інфекції. У судовому засіданні встановлено, що відповідного подання до відповідача не надходило. Крім того, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не визначено обов`язковим щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19. Навпаки, відповідно до «Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації, у відповідь на пандемію СОVID-19 в Україні у 2021 - 2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 24 грудня 2020 року № 3018 вакцинація від коронавірусної хвороби СОVID-19 в Україні є добровільною для усіх груп населення та професійних груп. А отже, відсутність у неї такого щеплення не є підставою для відсторонення від роботи.

Не враховано місцевим судом і того, що лікарські засоби від коронавірусної хвороби СОVID-19 знаходяться на стадії клінічного випробування на пацієнтах з метою дослідження їх для оцінки на ефективність та безпечність. А отже, в сенсі статей 3,28 Конституції України, клінічні випробування на громадянах лікарських засобів без їхньої згоди із застосуванням будь-яких засобів примусу є незаконним. Таким чином, відсторонення її від роботи є втручання у право на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, що не ґрунтується на законі.

Також вказує про неможливість застосування до спірних правовідносин положень постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-І9, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», оскільки такі прийнятті всупереч статей 64, 85, 92 Конституції України.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка просила скаргу задовольнити, пояснення представника Небилівського ліцею Перегінської селищної ради Семкович Н. Я., яка просила залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити частково позовні вимоги про визнання наказу незаконним та стягнення середньомісячного заробітку за вимушений прогул, а провадження в справі в частині допущення до роботи закрити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка з 01 вересня 2008 року працює на посаді вчителя музики у Небилівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів, назва якої перейменована на Небилівський ліцей Перегінської селищної ради (а.с.11).

22 жовтня 2021 року директором Небилівського ліцею Перегінської селищної ради видано наказ №63 «Про можливе відсторонення невакцинованих працівників від Covid-19» (а.с.14), яким наказано попередити всіх працівників ліцею на нараді 25 жовтня 2021 року про можливе їх відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року у разі, якщо ними не буде пред`явлено підтверджуючі документи про вакцинацію проти Covid-19 директору ліцею, а саме: або документ, який підтверджує, що працівник отримав повний курс вакцинації, або одну дозу дводозної вакцини від Covid-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або міжнародний внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від Covid-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, ПЛР тест на відсутність захворювання на Covid-19. Також працівник може надати довідку про абсолютне протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595 або довідку від сімейного лікаря про те, що працівник перехворів на Covid-19 і має протипокази терміном 90 днів (а.с.14).

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096, відповідно до статті 46 КЗпП України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», переліку професій виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року №2153 директором Небилівського ліцею Перегінської селищної ради видано наказ №58 к/тр від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи невакцинованого працівника від Covid-19», згідно якого позивачку відсторонено від роботи вчителя музичного мистецтва без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року і до часу усунення причин відсторонення (а.с.13).

Як розтлумачив Верховний Суд у своїй постанові від 01 березня 2023 року в справі № 697/2309/21 (провадження № 61-5833св22), кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що:

«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

Застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 (провадження № К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 (провадження № 61-6307св20).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом, позивачка ОСОБА_1 посилалася на те, що її відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 є незаконним та таким, що порушує її право на працю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що наказ про відсторонення позивачки від роботи не містить жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, неможливість встановлення позивачці дистанційної/надомної форми організації праці тощо. Суд не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні позивачки від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтвердила, що єдиною підставою для відсторонення позивачки від роботи було виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236.

Між тим, сторони в судовому засіданні апеляційного суду визнали, що на день відсторонення позивачки навчання в ліцеї вже відбувалося дистанційно та предмет, який викладала позивачка, дозволяв продовжувати навчання в такому режимі й надалі.

За таких обставин суд зробив помилковий висновок, що порушення права позивачки на працю відсутнє, про правомірність і законність її відсторонення від роботи, оскільки дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. Тому позовні вимоги в цій частині належить задовольнити.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що позивачка була допущена до роботи з 24 лютого 2022 року, а відтак провадження в справі в частині позовних вимог про допущення до роботи необхідно закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України в зв`язку із відсутністю предмета спору.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про незаконність відсторонення позивачки від роботи, також підлягають задоволенню її позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Заробітна плата це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу (частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що «оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати».

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Представник відповідача підтвердила, що позивачка відпрацювала два повні місяці, що передували її відстороненню від роботи та вона працювала за графіком п`ять днів на тиждень.

З довідки про доходи № 90 від 09 листопада 2021 року вбачається, що середньомісячна заробітна плата позивачки виходячи за останні два повні календарні місяці роботи складає 414 грн 49 коп ((10 561 грн 57 коп + 7 261 грн 57 коп) / 42 роб. дні) (а.с. 12).

Таким чином, з роботодавця на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислення якого розпочинається з дня її відсторонення з 08 листопада 2021 року і по день фактичного поновлення на роботі 23 лютого 2022 року, тобто за 75 робочих днів, і який складає 32 330 грн. 22 коп. без урахування податків і обов`язкових платежів(414 грн. 49 коп. * 75 робочих днів).

Доводи апеляційної скарги, з урахуванням меж апеляційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржене судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині визнання наказу про відсторонення незаконним та стягнення середньомісячного заробітку за вимушений прогул, а в частині позовних вимог про допущення до роботи закрити провадження у справі.

Керуючись ст. 255, 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 28 липня 2022 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Небилівського ліцею Перегінської селищної ради про визнання наказу незаконним та стягнення середньомісячного заробітку за вимушений прогул задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Небилівського ліцею Перегінської селищної ради № 58 к/тр від 08 листопада 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 .

Стягнути з Небилівського ліцею Перегінської селищної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року в сумі 32 330 (тридцять дві тисячі триста тридцять) грн. 22 коп.

Провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Небилівського ліцею Перегінської селищної ради в частині допущення до роботи закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 березня 2023 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. М. Луганська