Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6841/22
Провадження № 2/711/98/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого-судді Скляренко В.М.

при секретарі: Копаєвій Є.В.

за участі:

представника позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Представник позивачки адвокат Филь О.М., який діє на підставі ордеру серії СА №1044003 від 20.12.2022р., звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості частки такої квартири в розмірі 268 142,50 грн.

В обґрунтування вимог в позові вказується, що сторони перебували у шлюбі з 17.05.2007р. до 27.12.2019р. В період шлюбу ними було придбано квартиру, яка зареєстрована на відповідача. Оскільки відповідач відмовляється поділити спільно нажите сторонами майно в позасудовому порядку, то позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Відповідач заперечив проти позовних вимог з тих підстав, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, а відтак не є об`єктом спільної власності і не підлягає поділу.

25.01.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

17.03.2023р. від відповідача на адресу суду надійшов відзив проти позову. В обґрунтування заперечень відповідача у відзиві зазначається, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, які він отримав від продажу належного йому будинку, що був йому подарований його матір`ю 07.12.1983р., а відтак спірна квартира є його особистою власністю. Також у відзиві зазначається про необґрунтованість визначеної позивачкою ціни спірної квартири, оскільки вартість квартири має встановлюватись висновком експерта. Крім того, у відзиві вказується на неправильність обраного позивачкою способу захисту її прав, оскільки вона не просить визнати спірну квартиру спільним майном подружжя, а лише просить стягнути на її користь грошову компенсацію. Тож відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивачки адвокат Филь О.М. підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, визначених у позові. Зауважив, що спірна квартира є однокімнатною і спільне користування такою квартирою сторонами є неможливим, а тому єдиним ефективним способом її поділу є стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості половини такої квартири.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Пояснив, що квартира була придбана за особисті гроші відповідача, що були ним отримані від продажу будинку, який належав йому на праві приватної власності. Зауважив, що придбання квартири відбулось через 11 місяців після реєстрації шлюбу між сторонами і за цей час вони не мали можливості спільно заробити такі кошти. Додатково зазначив, що погоджується із тим, що на теперішній час ринкова вартість спірної квартири складає 536 285 грн.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.05.2007р., який розірваний рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27.12.2019р. №703/4011/19.

На момент укладання шлюбу з позивачкою відповідач мав у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , - який був набутий ним у власність на підставі договору дарування від 07.12.1983р. /а.с. 53-54/. Зазначений житловий будинок, на підставі судового рішення від 12.02.2008 року, перейшов у власність ОСОБА_5 та в подальшому був відчужений на користь ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 04.03.2009р., що підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно /а.с. 12-16/.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.03.2008р. відповідач придбав за ціною 30000 грн. однокімнатну квартиру загальною площею 28,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі спірна квартира) /а.с. 55/. З 11.06.2008р. і до теперішнього часу місце проживання відповідача зареєстроване у такій квартирі /а.с. 41/.

Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Земельне бюро», станом на 14.12.2022р. ринкова вартість спірної квартири складає 536 285 грн. /а.с. 17-33/.

Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо поділу спірної квартири, внаслідок чого позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Тож між сторонами існує спір щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 СК сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Натомість відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно встановленню підлягають не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від .07.09.2016р. у справі №6-801цс16; від 12.10.2016р. у справі №6-846цс16; від 07.12.2016р. у справі №6-1568цс16).

В п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанови ВС від 06.02.2018р. у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018р. у справі № 404/1515/16-ц, від 22.02.2021р. у справі №264/2232/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018р. у справі № 372/504/17).

Співвідношення положень п. 3 ч. 1 ст. 57 та ст. 60 СК дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі. Будь-яких доказів того, що кошти на придбання такої квартири були особистими коштами відповідача, набутими ним до шлюбу, суду не надано.

В цьому контексті доводи відповідача про те, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих ним від продажу належного йому житлового будинку, суд не приймає, оскільки згідно матеріалів справи, а саме інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.11.2022 року, вбачається, що право власності на житловий будинок від ОСОБА_2 до ОСОБА_5 перейшло на підставі судового рішення від 12.02.2008 року, якого відповідач в якості доказу суду не надавав. Зазначене не дає підстав вважати, що перехід права власності житловий будинок відбувся саме на платній основі, як про це вказує відповідач, та що за отримані ним кошти в подальшому була придбана спірна квартира. Інших доказів наявності особистих коштів для придбання спірної квартири, які не належать до об`єкту спільної сумісної власності подружжя, відповідачем, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, суду не надано.

За таких обставин суд доходить висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін і у зв`язку з розірванням шлюбу може бути об`єктом поділу майна подружжя.

Згідно ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК).

Таким чином, суд доходить висновку, що спірна квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, належність вказаного майна до особистої приватної власності відповідача не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Отже, позивачка є співвласником спірної квартири, оскільки вона перебувала у спільній сумісній власності колишнього подружжя та підлягає поділу.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (а. 1, 2 ч. 2 ст. 364 ЦК).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що предметом поділу між сторонами є однокімнатна квартира загальною площею 28,3 кв.м., яка є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Така квартира є неподільною річчю, фактично перебуває у користуванні відповідача і він має зареєстроване місце проживання в ній. У зв`язку з розірванням шлюбу сторони проживають окремо і позивачка проживає в іншому житловому помешканні, де має зареєстроване місце проживання, що знаходиться в іншому населеному пункті ( АДРЕСА_3 ). У зв`язку з тим, що спірна квартира є однокімнатною і має загальну площу 28,3 кв.м., то спільне користування такою квартирою є значною мірою ускладненим, а реальний її поділ з виділенням часток у натурі об`єктивно неможливим. За таких обставин доводи позивачки про те, що поділ спірної квартири слід здійснити у такий спосіб, щоб виділити квартиру у власність відповідача, стягнувши з нього на користь позивачки вартість частини квартири, є цілком обґрунтованими та правомірними.

Згідно наданого суду висновку про оцінку майна ринкова вартість спірної квартири складає 536 285 грн., а отже позовна вимога про виділення у власність відповідача спірної квартири та стягнення з відповідача на користь позивачки 268 142,50 грн., в якості грошової компенсації їй вартості частини такої квартири, підлягає задоволенню.

Стосовно доводів відповідача про те, що позивачка не просила визнати спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності сторін, то слід зауважити наступне.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022р. у справі №806/5244/15 було роз`яснено, що:

«Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.»

Оцінюючи відповідність обраного позивачкою способу захисту її прав та інтересів критеріям ефективності суд звертає увагу, що предметом спору є поділ майна подружжя, а результатом його вирішення є врегулювання майнових суперечок сторін та визначення їх правового становища щодо майна, яке є об`єктом поділу. У випадку виділення спірного майна у власність одному та присудження грошової компенсації вартості частки у такому майні іншому з подружжя, ефективність вирішення спору досягається шляхом визначення остаточного правового становища спірного майна, оскільки право спільної сумісної власності у такому випадку припиняється. Обставини, яким обґрунтовується здійснення поділу майна (належність майна до об`єктів спільної сумісної власності), мають значення лише для обґрунтування та мотивування судового рішення.

По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що право власності на спірну квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку за відповідачем одноосібно, внаслідок чого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про належність спірної квартири відповідачу на праві особистої приватної власності. Оскільки за наслідками вирішення справи суд дійшов висновку про необхідність виділення такої квартири у власність відповідача і стягнення з нього компенсації на користь позивачки, то відсутня потреба про зазначення в резолютивній частині рішення суду висновку про визнання за відповідачем права власності на таке майно. При цьому відсутність позовної вимоги про віднесення такого майна до об`єкту спільної сумісної власності та припинення такого права не перешкоджає суду ухвалити рішення та застосувати спосіб захисту, який просить позивачка, оскільки за своєю сутністю та змістом обраний нею спосіб захисту відповідає критеріям ефективності та процесуальної економії.

За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що відповідні витрати складаються із судового збору та витрат позивачки на правову допомогу.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, то на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України сплачений позивачкою судовий збір в розмірі 2682 грн. /а.с. 1/ підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 82, 83, 89, 139, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ) грошову компенсацію вартості частки квартири АДРЕСА_4 , а саме 268 142 грн. 50 коп., залишивши вказану квартиру у власності відповідача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ) судовий збір в розмірі 2 681 грн. 43 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 02 травня 2023 року.

Головуючий: В.М. Скляренко