Справа № 727/33/23
Провадження № 2/727/399/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді - Танасійчук Н.М.,

при секретарі - Дячук І.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання малолітнього сина ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ

Позивач, ОСОБА_1 03.01.2023 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивує тим, що з 24.12.2007 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.09.2022 р. розірвано. В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що 26.12.2022 року між ним та відповідачкою укладено договір про визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Олійник І.М., згідно якого сторони домовилися, що син ОСОБА_2 проживає з батьком та перебуває на його утриманні та вихованні, а матір ОСОБА_1 проживатиме окремо від дитини. Місцем проживання дитини визначено місце проживання батька ОСОБА_1 , батько зобов`язується утримувати та виховувати дитину і не перешкоджати їй спілкуватися з матір`ю.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.01.2023 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено провести розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

26.01.2023 р. позивач подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів , зокрема акту №8, медичних довідок та заяви відповідача ОСОБА_1 , в якій остання просить розгляд справи проводити без її участі, щодо задоволення позову не заперечує.

27 січня 2023 року представник служби у справах дітей ЧМР надіслала до суду лист, в якому повідомляє, що законні представники неповнолітньої дитини до Служби у справах дітей ЧМР не зверталися. Рішення органу опіки та піклування Чернівецької міської ради з даного спору не приймалося.

06.02.2023 року представник служби у справах дітей ЧМР надіслала до суду лист, в якому вказує на те, що Сімейним кодексом України врегульовано процедуру визначення місця проживання дитини державними органами лише в разі наявності спору між батьками. В разі якщо спір між батьками відсутній, місце проживання дитини визначається в позасудовому порядку. Вказує, що матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Вважає, що за таких обставин підстави для надання висновку органу опіки та піклування виконавчим комітетом ЧМР , як одного із доказів для вирішення справи по суті, щодо визначення місця проживання ОСОБА_2 , відсутні.

Ухвалою суду від 27.02.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. При цьому зазначив, що відповідачка не заперечує щодо проживання дитини з ним. Вказує, що між ним та відповідачкою укладено договір про те, що син проживатиме разом з ним. Однак відповідачка не виконує п.3.2 даного договору, у неї зараз є інша сім`я і вона повністю усунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенні до сина, не займається його вихованням, не цікавиться його успіхами у навчанні, станом здоров`я , дозвіллям. Додає, що всіма питаннями виховання сина займається він самостійно,зокрема відвідує з сином лікарів, ходить на батьківські збори, займається спортом, відвідує заклади відпочинку. Надав суду копії документів про медичне обслуговування сина та фотоілюстрацію його перебування на шкільних батьківських зборах. З приводу надання йому висновку про доцільність визначення проживання дитини з батьком до органу опіки і піклування він не звертався і не вбачає в цьому необхідності, адже з метою розв`язання спору, звернувся до суду

Відповідач у судове засідання не з`явилася, згідно заяви від 17.01.2023 року щодо задоволення позову не заперечує.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у відсутність представника Служба у справах дітей Чернівецької міської ради .

Судом встановлено, що з 24.12.2007 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.11.2022 р. було розірвано (а.с.7-8)

В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.10).

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 , остання 26.07.2022 року, дає згоду на проживання в її квартирі АДРЕСА_1 , онука ОСОБА_2 та його батька ОСОБА_1 ( а.с.11)

З акту №8 комунального підприємства Містосервіс ( а.с.24) та заяви ОСОБА_3 ( а.с.10) вбачається, що дитина ОСОБА_2 проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с.24)

Згідно нотаріально посвідченого договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_1 дійшли згоди щодо того, що їх малолітній син ОСОБА_2 проживатиме з батьком ОСОБА_1 ( а.с.11-12)

Позивач ОСОБА_1 додав до матеріалів позову письмову заяву відповідача ОСОБА_1 , в якій остання вказує про те, що вона наразі проживає у Великій Британії і не має змоги повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки ( а.с.13)

В судовому засіданні малолітній ОСОБА_2 пояснив, що він проживає разом з батьком ОСОБА_1 в м. Чернівцях вул. Небесної Сотні. З мамою він не спілкується вже близько трьох місяців. Де зараз перебуває мама він не знає. Більше чотирьох місяців назад, мама йому казала, що забере його жити до себе в іншу країну. Після того випадку більше вона йому про це не казала. Усіма питаннями його виховання та утримання займається батько. Батько ходить з ним до лікарів , відвідує батьківські збори, утримує його фінансово. Надалі він хоче проживати тільки з батьком.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її

прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За ч. 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.

Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватися у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу своїх вимог про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання сина, позивач, посилається на те, що відповідачка усунулася від виховання дитини. При цьому зазначає, що між ним та відповідачкою 26.12.2023 року укладено письмовий договір про те, що дитина надалі проживатиме з батьком. Позивач наполягав на тому , що відповідачка не виконує п.3.2 зазначеного договору, що стосується її обов`язків щодо виховання дитини. Відомостей, щодо того, що відповідачка не виконує умови договору про визначене місце проживання дитини з батьком, матеріали справи не містять, та позивач, в позовній заяві і в судовому засіданні, на такі не посилався. Заперечень щодо задоволення позову, відповідачка суду не надсилала. Крім того, про відсутність спору суд повідомив і малолітній ОСОБА_2 , який пояснив, що більше трьох місяців з матір`ю він взагалі не спілкувався, що вказує на відсутність заперечень відповідачки з приводу місця проживання сина.

Таким чином, суд вважає, що спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній, підстав для судового захисту прав дитини, шляхом визначення її місця проживання з батьком, суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Щодо вимоги позивача про встановлення факту перебування на його самостійному вихованні малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

В частині 3 статті 155 СК України (здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків) зазначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Частиною 2 статті 157 СК України закріплено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Судом встановлено, що у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є батько- ОСОБА_1 і матір- ОСОБА_1 , яка не позбавлена батьківських прав. Батьки за згодою мають право визначити місце проживання дитини з одним з них, проте жоден із них не вправі відмовитися від обов`язку виховувати дитину. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема згідно п.2ч.1 ст.164 СК України, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини , є підставою позбавлення батьківських прав.

Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги позивача про встановлення факту перебування малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на його самостійному вихованні, слід відмовити .

Керуючись ст.ст. 161 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265,

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини та про встановлення факту самостійного виховання позивачем малолітнього сина ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 17.03.2023 року

Суддя Н.М.Танасійчук