Справа №295/1151/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2023 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого - судді Кузнєцова Д.В.,

секретаря судового засідання Карпішиної С.С.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Могильницького В.Ю.,

представника третьої особи Баб`яка М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Житомирської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із указаним позовом, у якому зазначив, що 07.11.1998 року зареєстрував шлюб з відповідачем, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що сімейне життя не склалося, шлюбні відносини припинені, спільне господарство сторони не ведуть з лютого 2022 року, проживають окремо. За змістом позову, неповнолітній син сторін після розірвання шлюбу проживатиме з позивачем, оскільки з лютого 2022 року дитина фактично проживає з батьком та перебуває на його повному матеріальному утриманні. Позивач не перешкоджає та підтримує регулярні зустрічі сина з матір`ю, у тому числі за межами України. На переконання позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе, а тому просить розірвати шлюб між ним та ОСОБА_1 , зареєстрований 07.11.1998 року Житомирським міськвідділом реєстрації актів громадянського стану, визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 09.02.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

Позивач та його представник - адвокат Могильницький В.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові, просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 зазначив, що після початку війни дружина виїхала за кордон з дитиною, але через два місяці повернулася і залишила сина з ним. Майже рік позивач займається вихованням сина, навчанням, тренуванням тощо. За словами позивача, частина будинку, де він з сином проживають, належить його матері.

Представник позивача додав, що малолітній ОСОБА_2 навчається дистанційно в одній з шкіл м. Києва та фактично проживає з батьком в м. Житомирі. Судові витрати просить залишити за позивачем.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає.

Син сторін ОСОБА_2 в судовому засіданні висловив бажання залишитися проживати з татом. Пояснив, що проживає з батьком та бабусею по АДРЕСА_1 . В березні 2022 року поїхав до матері, а в червні 2022 року повернувся та з того часу залишився з батьком. Натомість мати знову виїхала за кордон. За словами ОСОБА_2 , зараз мама приїхала навідати їх, але потім повернеться до Польщі. Додав, що навчається в школі дистанційно, займається шахами.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Житомирської міської ради в судовому засіданні зазначив, що у зв`язку з фактичною відсутністю спору між сторонами щодо місця проживання дитини він не вважає за доцільне підготовку висновку органу опіки та піклування. З огляду на обставини та з урахуванням думки дитини просив позов задовольнити в частині визначення місця проживання.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.11.1998 року Житомирським міськвідділом реєстрації актів громадянського стану між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб, актовий запис №1722, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Прізвище дружини після укладення шлюбу « ОСОБА_4 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , батьками якого є сторони по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Частиною 2 статті 112 цього кодексу встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В ході розгляду справи було встановлено, що внаслідок непорозумінь сім`я сторін повністю розпалась, існує формально, подальше її збереження є неможливим, так як сторони однією сім`єю як чоловік і дружина не проживають, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, а тому, на думку суду, наявні підстави для розірвання шлюбу.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Так, за висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», № 31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У зв`язку із тим, що під час розгляду справи сторони та їх дитина дійшли спільної згоди щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_2 суд не вбачає підстав для витребовування від органу опіки та піклування передбаченого ч. 5 ст. 19 СК України письмового висновку.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Враховуючи викладене, а також тривалість проживання дитини з батьком, сталість її соціальних зв`язків з позивачем, добросовісне виконання ним батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, з урахуванням згоди малолітнього ОСОБА_2 на проживання з батьком, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, що за встановлених судом обставин найбільш відповідає інтересам дитини та має першочергове значення при вирішенні зазначеного спору.

Керуючись ст.ст. 104, 105, 110-115, 141, 160, 161 СК України, ст.ст. 2-5, 10-13, 76-81, 141, 206, 263-265, 352, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 07.11.1998 року Житомирським міськвідділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис №1722, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - розірвати.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Копію рішення про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Житомирської міської ради, адреса: м. Житомир, м-н ім. С.П. Корольова, 4/2.

Суддя Д.В. Кузнєцов