Номер провадження: 22-ц/813/565/23
Справа № 522/5995/19
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. В обґрунтування вимог позивач зазначала, що 09 липня 2005 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від спільного шлюбу у сторін народилося троє дітей. На даний час шлюбні відносини з відповідачем припинені та шлюб носить формальний характер. Позивач просила розірвати шлюб та поділити майно, яке було придбано сторонами під час спільного сумісного проживання. Так, відповідно останньої редакції (том 1, а.с.144-172), позивач просила виділити їй, ОСОБА_2 , та визнати за нею право власності на:

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

- 230/1000 частин квартири АДРЕСА_2 ;

Виділити їй, ОСОБА_2 , частину коштів від ринкової вартості автомобіля Volkswagen Crafter 35 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме 155 701 грн., що еквівалентно 5 900 доларів США; та частину коштів від ринкової вартості автомобіля Ranault Megane, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а саме 126 720 грн., що еквівалентно 4 800 доларів США.

Виділити ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на:

- квартиру АДРЕСА_3 ;

Виділити ОСОБА_1 частину коштів від ринкової вартості автомобіля Volkswagen Crafter 35 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме 155 701 грн; що еквівалентно 5 900 доларів США; та частину коштів від ринкової вартості автомобіля Ranault Megane, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а саме 126 720 грн., що еквівалентно 4 800 доларів США.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 09 липня 2005 року Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 199 від 09 липня 2005 року. Неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 залишено на утриманні матері ОСОБА_6 .

Здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя, виділивши ОСОБА_2 на праві власності: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 25, 3 кв.м.; 230/1000 частин квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 125,4 кв.м.

Виділено ОСОБА_2 частину автомобіля Volkswagen Crafter 35 2008 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 , стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину суми від ринкової вартості автомобіля, а саме 155 701 грн.

Виділено ОСОБА_2 частину автомобіля Ranault Megane 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину суми від ринкової вартості автомобіля, а саме 126 720 грн.

Виділено ОСОБА_1 на праві власності квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 33,0 кв.м.

Виділено ОСОБА_1 частину коштів від ринкової вартості автомобіля Volkswagen Crafter 35 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме 155 701 грн.

Виділено ОСОБА_1 частину коштів від ринкової вартості автомобіля Ranault Megane 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а саме 126 720 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

- визнати об`єкт нерухомого майна, квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 ;

- визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя: 230/1000 частин квартири АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 ;

- визнати право спільної часткової власності по частині квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати право спільної часткової власності по 115/1000 частин квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Крім того, з мотивувальної частини апеляційної скарги вбачається, що апелянт також не згоден з рішенням суду в частині здійсненого поділу автомобілів, як щодо стягнення з відповідача частини вартості автомобілів, які були реалізовані з відома та згоди обох сторін, так щодо вартості автомобілів, які взяв за основу суд.

В іншій частині (щодо розірвання шлюбу) рішення суду фактично не оскаржується і тому в апеляційному порядку не переглядається.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, призначеної на 14.03.2023 року на 14-00 г. та обізнаними про обмеження на час оголошення в Україні воєнного стану доступу до приміщень (зали судових засідань) Одеського апеляційного суду через відсутність технічної можливості забезпечення безпеки громадян під час повітряної тривоги, учасники справи позивач ОСОБА_2 в особі представника адвоката Беренштейн І.О. не виявили належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції шляхом подання відповідної заяви у строк встановлений статею 212 ЦПК України та з наданням доказів про відправлення копії заяви іншим учасникам справи. Крім того обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи не подали.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Кукало О.М. 14.03.2023 року до Одеського апеляційного суду надійшла заява, в якій представник посилаючись на розумність строку розгляду, неодноразові неявки протягом тривалого часу викликаного в якості спеціаліста ФОП ОСОБА_7 та неучасть протягом тривалого часу у розгляді справи позивача та її представника, просила зняти з розгляду питання про виклик до суду ФОП ОСОБА_7 та вирішити апеляційну скаргу по суті без участі апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Кукало О.М.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин неучасті у судовому засіданні позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката Беренштейн І.О. не встановлена, та враховуючи, що відповідач-апелянт реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, а позивач у відзиві на апеляційну скаргу, і наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін при таких обставинах не є порушенням їх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов про поділ майна подружжя, шляхом виділення у власність ОСОБА_2 на праві власності: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 25, 3 кв.м.; 230/1000 частин квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 125,4 кв.м., суд першої інстанції виходив з того, що:

- вказане майно було придбане у період шлюбу подружжя та є їхньою спільною сумісною власністю подружжя, що не заперечувалося представником відповідача у судовому засіданні;

- вимоги щодо визначення частки майна не заявлялись і судом не розглядались;

- за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками районного суду не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 09 липня 2005 року у Третьому Приморському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 199, був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 ;

- від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 ; ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 ; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 ;

- подружнє життя в ОСОБА_2 з відповідачем не склалось у зв`язку з несумісністю характерів. Сімейні стосунки постійно погіршувались, між ними постійно виникали конфлікти. В результаті вищевказаного вони втратили почуття любові, дружби та взаємоповаги;

- згідно з договором купівлі-продажу від 12 грудня 2012 року за № 10897 посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛ ХОЛДИНГ» продало, а ОСОБА_1 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 25,3 кв. м., житловою площею 16,8 кв.м. за ціною 165 415 гривень. Відповідно до п.7. договору покупець підтвердив, що на час придбання квартири він перебуває у шлюбі та цей договір укладено ним зі згоди його дружини, викладеною нею у заяві, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. (т.1 а.с. 27-28);

- згідно з договором купівлі-продажу від 18 липня 2013 року посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С., ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продали, а ОСОБА_1 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 33 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м. за ціною 245 000 гривень. Відповідно до п. 2.2. договору покупець підтвердив, що на час придбання квартири він перебуває у шлюбі та цей договір укладено ним зі згоди його дружини, викладеною нею у заяві, справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С. (т.1 а.с. 39-41);

- згідно з договором купівлі-продажу від 21 березня 2013 року посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., ОСОБА_11 , Бабіна Н.А., та ОСОБА_12 передали у власність (продали), а ОСОБА_2 прийняла у власність (купила) 230/1000 частин квартири АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з чотирьох кімнат, загальною площею 125,4 кв.м., житловою площею 79,9 кв.м. за ціною 124 950 грн. Відповідно до п. 7. договору покупець підтвердила, що на час придбання квартири вона перебуває у шлюбі та цей договір укладено нею зі згоди її чоловіка ОСОБА_1 , викладеною ним у заяві, справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. (т.1 а.с. 44-45).

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК Українита статтею 372 ЦК України.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Запропонований ОСОБА_2 з урахуванням уточнення позовних вимог (т.1 а.с. 159-166) спосіб поділу 3-х об`єктів нерухомості, як спільного майна подружжя передбачав їх поділ в натурі виходячи з вартості цих об`єктів згідно зі звітом про оцінку станом на 07.03.2019 року.

Зокрема ОСОБА_2 просила в порядку поділу виділити їй в натурі нерухоме майно на загальну суму 875 746,19 грн.:

- 230/1000 частин квартири АДРЕСА_2 яка в цілому складається з чотирьох кімнат загальною площею 125,4 кв.м., житловою площею 79,9 кв.м. (фактично у власності одна житлова кімната площею 19,1 кв.м.), яка оцінена станом на 07.03.2019 року у розмірі 311 872,38 грн., що становило на час оцінки 11 777,15 доларів США;

- квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 25,3 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м., яка оцінена станом на 07.03.2019 року у розмірі 563 873,81 грн., що становило на час проведення оцінки 21 293,41 доларів США,

та виділення ОСОБА_1 в натурі нерухомого майна на загальну суму 905 019,77 грн.:

- квартири АДРЕСА_3 загальною площею 33 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м., яка оцінена станом на 07.03.2019 року у розмірі 905 019,77 грн., що становило на час проведення оцінки 34 176,01 доларів США.

Крім того, ОСОБА_2 просила в порядку поділу Volkswagen Crafter 35 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину суми від ринкової вартості автомобіля, а саме 155 701 грн. та в порядку поділу автомобіля Ranault Megane, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину суми від ринкової вартості автомобіля, а саме 126 720 грн. та решту вартості коштів від продажу автомобілів виділити ОСОБА_1 .

В свою чергу заперечуючи проти такого порядку поділу нерухомого майна, ОСОБА_1 стверджує, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 25,3 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м. була придбана ним за кошти, отримані від продажу нерухомого майна, яке було отримано ним у спадщину і тому не є об`єктом спільною сумісної власності подружжя і не підлягає поділу, а є його особистою приватною власністю. Решту нерухомого майна - 230/1000 частин квартири АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 просив поділити шляхом виділу у власність ідеальних часток, тобто по частині кожному з них.

В частині вимог про поділ автомобілів, то ОСОБА_1 зазначив, що обидва автомобілі були реалізовані у квітні 2019 року - автомобіль Volkswagen Crafter 35 2008 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 реалізувала ОСОБА_2 з його згоди, а інший невдовзі реалізував він з відома і згоди ОСОБА_2 . Отриманими грошима розпорядилась ОСОБА_2 для покриття боргів. Він не заперечував, оскільки тоді не знав, що ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя.

Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Обгрунтовуючи свою позицію, що квартира АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної сумісної власності і не підлягає поділу, відповідач вказує, що дана квартира була придбана ним за кошти, отримані від продажу нерухомого майна, яке було отримано ним у спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.09.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_13 укладений попередній договір купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_5 з визначенням дати укладення договору до 31.12.2013 року за суму, яка не може бути меншою 200 000 грн. або еквівалент 25 000 доларів США. Право власності ОСОБА_1 на будинок підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 08.11.2002 року (т.2 а.с. 13-15).

12.12.2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛ ХОЛДИНГ» в особі ОСОБА_14 продало, а ОСОБА_1 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 25,3 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м. за ціною 165 415 грн.

Відповідно до копії розписки від 12.12.2012 року складеної у простій письмовій формі, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_13 110 000 грн. до раніше отриманих в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_5 , а всього 166 000 грн. Розписка складена у присутності ОСОБА_14 (т.1 а.с. 213).

23.12.2013 року ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_15 купила будинок з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_5 за ціною 104 429 грн. (т.2 а.с. 16-18).

Отже, остаточний договір купівлі-продажу спадкового майна укладений був ОСОБА_1 з ОСОБА_15 і тому ОСОБА_13 не може вважатися покупцем даного майна, а грошові кошти, які були отримані ОСОБА_1 від ОСОБА_13 - не є коштами, які отримані в якості оплати за продаж спадкового майна.

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_14 остання підтверджує, що при укладенні договору купівлі-продажу від 12.12.2012 року квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений нотаріально, був присутній ОСОБА_13 , з яким ОСОБА_1 уклав попередній договір купівлі-продажу його будинку, отриманого у спадщину в смт Тарутине взявши аванс та віддавши його при купівлі квартири. Крім того, ОСОБА_1 в рахунок майбутнього продажу спадкового майна, отримав від ОСОБА_13 додатково ще 110 000 грн., про що склав розписку. У письмових поясненнях ОСОБА_14 також зазначає, що не зможе з`явитися в судове засідання особисто, посилаючись на сімейні обставини, а також у зв`язку з карантином і перебуванням її за кордоном (т.2 а.с. 127-128).

Колегія суддів надає критичну оцінку поясненням ОСОБА_14 , оскільки зазначені у письмовій розписці грошові кошти отримані ОСОБА_1 від ОСОБА_13 в рахунок купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_5 не можуть вважатися грошовими коштами отриманими в рахунок купівлі-продажу даного майна, оскільки договір купівлі-продажу цього будинку укладений ОСОБА_1 не з ОСОБА_13 , а з ОСОБА_15 .

Крім того, зі змісту даного договору і доводів, які наведі у запереченнях на позов та апеляційній скарзі щодо придбання нерухомого майна для дітей, а також приймаючи, що дані обставини відбувалися під час фактичного проживання відповідача в зареєстрованому шлюбі з позивачем, договір купілі-продажу квартири, за яким ОСОБА_1 набув у її власність, вважається таким, що укладений в інтересах сім`ї.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 не спростував в закріплену в ст. 60 СК України презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, і не довів, що він придбав спірну квартиру лише за власні особисті кошти та що укладення договору, за яким відбулося набуття майна у власність відповідача, не мало на меті його укладення в інтересах сім`ї.

Доводи апеляційної скарги щодо невірно визначеного обсягу нерухомого майна, яке підлягає поділу, як спільне майно подружжя, є неспроможними.

Отже, обсяг спільного майна, яке підлягає поділу щодо яких заявлені вимоги про поділ і рішення суду щодо вирішення вимог в цій частині оскаржено в апеляційному порядку, становить три квартири та два автомобілі.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст., 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п.п. 23, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя").

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до частини шостої статті 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

При цьому, відповідно до статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Таким чином позивач обрала порядок поділу трьох об`єктів нерухомого майна у вигляді виділення нерухомого майна у власність в натурі шляхом його розподілення між подружжям виходячи з вартості цих об`єктів без виплати компенсації, незважаючи на різницю у вартості виділеного нерухомого майна, яке виділяється сторонам.

В той час, як відповідач, не погоджуючись з обсягом нерухомого майна, яке підлягає поділу, як спільне майно подружжя, просив один з трьох об`єктів заявлених до поділу, визнати його особистою приваною власністю, а решту (2 об`єкти) поділити шляхом виділу у власність ідеальних часток, тобто по частині кожному з них.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункту 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Частиною другою статті 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема (але не виключно) на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. У випадку, коли такої натуральної точності досягти неможливо, виходом із ситуації є доплата одному з подружжя грошової компенсації.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), підлягає застосуванню до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя (позивача) до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації.

У пункті 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182 цс21) викладено висновок, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті З ЦК Украйни) треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15 (провадження № 61- 8926св18)).

Таку ж позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), зазначивши у пункті 45, що підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

У пункті 50 цієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду вказано, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд.

Позивач просила поділити нерухоме майно шляхом виділення їй у власність в натурі 2-х квартир, а відповідачу одну, при цьому виходячи з проведеної до подання позову оцінки, вартість квартири, яку позивач просила виділити у власність відповідачу, перевищує вартість 2-х квартир, які позивач просила залишити в порядку поділу у її власності.

В свою чергу відповідач запропонував свій варіант поділу нерухомого майна, яке вважав спільним майном подружжя (2 квартири), а саме поділ в ідеальних частках, тобто по 1/2 частці кожній із сторін.

У процесі поділу майна суд може одночасно застосувати не один спосіб, а їх комбінацію: відносно одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших - здійснити передачу одному із подружжя з зобов`язанням певної компенсації другому, а треті види речей - розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. Тобто враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя.

За наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, а також утримання дітей частку іншого з подружжя у спільному майні може бути збільшено.

Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України стосовно доведення обставин, які вказували б на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів щодо наявності підстав для застосування положень ст. 70 СК України щодо відступу від рівності часток при поділі спільного майна подружжя, позивачкою не надано.

Тому поділ майна подружжя має відбуватись з урахуванням рівності їх часток.

При цьому обрання судом варіанту поділу спільного майна, зокрема того, який найбільше відповідає інтересам обох сторін, враховує установлений між сторонами порядок користування цим майном, не є виходом за межі позовних вимог, оскільки позов пред`явлено саме про поділ спільного майна подружжя.

Тому визначальним є вирішення спору саме в межах цих вимог із застосуванням комбінації способів поділу майна, передбачених законом, та визначення способу, який, за установлених у цій справі обставин, є найбільш прийнятним та дієвим, а також відповідає засадам розумності і справедливості.

Колегія суддів звертає увагу, що звіти про оцінку нерухомого майна, яке підлягає поділу, які були додані ОСОБА_2 до позову, були складені ФОП ОСОБА_7 порівняльним підходом без виходу на місце із зазначенням, що надана Замовником інформація в усній або письмовій формі та підтверджена або не підтверджена документально, не перевірялась і приймалась, як достовірна. Оцінювач не проводив спеціальної перевірки вказаної інформації і не несе ніякої відповідальності за будь-які порушення пов`язані з правами власності (т.1 а. с. 50, 64, 78).

Незгода апелянта з варіантом та порядком поділу, який був застосований районним судом зведена зокрема до незгоди з оцінкою вартості квартири, яка була виділена йому у власність - зокрема квартири АДРЕСА_3 загальною площею 33 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м. - 905 019,77 грн.

Відповідно до звіту про оцінку майна, яка здійснена ФОП ОСОБА_16 вартість квартири АДРЕСА_3 загальною площею 33 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м. станом на 06.05.2021 року становить 286 262 грн., а вартість квартири АДРЕСА_1 загальною площею 25,3 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м. станом на 11.05.2021 року становить 552 729 грн.

Звіт про вартість 230/1000 частин квартири АДРЕСА_2 не складався через відсутність у ОСОБА_1 доступу до її приміщення.

Заслуханий в судовому засіданні ФОП ОСОБА_16 пояснив, що реальна ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 , у травні 2021 року становила 286 262 грн. або 10 321 доларів США виходячи з діючого курсу валют на час здійснення оцінки. Вартість цієї квартири у березні 2019 року у розмірі 905 019,77 грн. або 34 176,01 доларів США не відповідає критерію реальності навіть з урахуванням порівняльного методу оцінки, виходячи з району та вулиці, де розташований будинок старої забудови, в якому знаходиться квартира та ринкових цін на аналогічні квартири у цьому районі.

Таким чином, вартість квартири АДРЕСА_3 , у порівнянні з березнем 2019 року зменшилась у гривнях приблизно на 11 000 грн., а у доларах приблизно на 1 300 доларів США, що є допустимим в межах коливання ринку, яке сталося на протязі 2-х років. Разом з тим різниця у вартості квартири АДРЕСА_3 у порівнянні березня 2019 року - 905 019,77 грн. (звіт наданий позивачем) та травня 2021 року 286 262,00 грн.(звіт наданий відповідачем) становить - 618 757 грн. 77 коп.

Апеляційним судом були вжиті всі заходи і створені всі умови для виклику та заслуховування в судовому засіданні ФОП ОСОБА_7 , яка однак незважаючи на недноразові виклики на протязі тривалого часу до суду не з`явилася і за клопотанням представника відповідача знято з розгляду питання про подальший виклик та заслуховування ФОП ОСОБА_7 .

Враховуючи обставини справи в контексті заявлених вимог, які задоволені судом першої інстанції без належної перевірки аргументів сторін, колегія суддів піддає критичній оцінці вартість квартири АДРЕСА_3 , визначену порівняльним методом у звіті ФОП ОСОБА_7 станом на березень 2019 року у розмірі 905 019,77 грн., як таку, що вочевидь не відповідає критерію реальності з огляду на місце розташування квартири та ринкової ціни на аналогічні квартири у цьому районі.

Судова колегія звертає увагу, що право на справедливий суд встановлено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Зокрема, відповідно до пункту 1 цієї статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зміст права на справедливий розгляд справи висвітлюється в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

В рішенні «Шабельник проти України» (заява № 16404/03) від 19 лютого 2009 року ЄСПЛ зазначив, що хоча стаття 6 Конвенція гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством.

Водночас у рішенні у справі «Руіз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain, заява № 12952/87, від 23 червня 1993 року, пункт 63) ЄСПЛ зауважив, що принцип рівності сторін (рівних процесуальних можливостей) є одним з проявів справедливого розгляду, який включає фундаментальне право на змагальність розгляду. Зокрема, кожна сторона вправі знати про доводи та докази, представлені іншою стороною, та мати дієву можливість коментувати їх.

В рішенні у справі «Вержбицький проти Польщі» (Wierzbicki v. Poland, заява № 24541/94, від 18 червня 2002 року, пункт 39) ЄСПЛ, посилаючись на рішення у справі «Домбо Бехер проти Нідерландів» (заява № 14448/88, пункт 33), наголосив, що стосовно судового процесу, який стосується протилежних приватних інтересів, принцип рівності сторін передбачає, що кожній стороні забезпечується достатня можливість представити свою позицію, включаючи докази, з дотриманням вимог, які не ставлять сторону в невигідне становище щодо опонента.

Наведена практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

Відповідно до частини першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Зважаючи на положення статті 367 ЦПК України, перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів з`ясовує обставини справи, досліджує наявні у ній справі докази та надає оцінку аргументам учасників справи, застосовуючи до спірних правовідносин норми матеріального права, якими вони регулюються.

Водночас висновки суду апеляційної інстанції, покладені в основу судового рішення, зроблені судом за результатами оцінки наявних у справі доказів та встановлених судом фактичних обставин справи.

Вирішуючи питання щодо дослідження заяви звіту ФОП ОСОБА_16 , як доказу, який не подавався до суду першої інстанції, апеляційний суд враховує виключне значення такого доказу для правильного та справедливого вирішення справи.

Тому апеляційний суд приймає до уваги вартість квартири АДРЕСА_3 , у травні 2021 року - 286 262 грн. або 10 321 доларів США, яка визначена у звіті ФОП ОСОБА_16 , як таку, що узгоджується з вартістю аналогічних квартир у цьому районі м. Одеси, а також виходячи з пояснень заслуханого в судовому засіданні ФОП ОСОБА_16 .

Таким чином, вартість майна, яке підлягає поділу і яке враховується апеляційним судом становить:

- 230/1000 частин квартири АДРЕСА_2 яка в цілому складається з чотирьох кімнат загальною площею 125,4 кв.м., житловою площею 79,9 кв.м. (фактично у власності одна житлова кімната площею 19,1 кв.м.) - 311 872,38 грн.;

- квартира АДРЕСА_1 загальною площею 25,3 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м. - 563 873,81 грн.;

- квартира АДРЕСА_3 загальною площею 33 кв.м., житловою площею 16,5 кв. м. - 286 262 грн.,

а всього на загальну суму 1 162 008,19 грн.

тобто 1/2 частка кожного з подружжя у нерухомому майні становить 581 004 грн. 09 коп.

Враховуючи наведене, у власність ОСОБА_1 слід виділити:

- 230/1000 частин квартири АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з чотирьох кімнат загальною площею 125,4 кв. м., житловою площею 79,9 кв.м., вартістю - 311 872,38 грн. та квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 33 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м. вартістю 286 262 грн., а всього на загальну суму 598 134 грн. 38 коп.,

а у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 25,3 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м. вартістю 563 873,81 грн.

Враховуючи наведене з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути компенсацію вартості частки у розмірі 17 130 грн. 28 коп.

При цьому обрання судом варіанту поділу спільного майна, зокрема того, який найбільше відповідає інтересам обох сторін, враховує установлений між сторонами порядок користування цим майном, не є виходом за межі позовних вимог, оскільки позов пред`явлено саме про поділ спільного майна подружжя і суд вирішує спір саме в межах цих вимог із застосуванням комбінації способів поділу майна, передбачених законом, та визначає спосіб, який, за установлених у цій справі обставин, є найбільш прийнятним та дієвим, а також відповідає засадам розумності і справедливості.

Склад та обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю та підлягало поділу, дозволяло суду здійснити його поділ шляхом передачі кожному з подружжя окремого об`єкта нерухомого майна з розумною доплатою вартості частки.

Крім того за таким варіантом кожна із сторін становиться одноосібним власником житла, що з урахуванням відносин, які склалися між сторонами мінімізує не визначеність у відносинах сторін і не вимагатиме від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту, зокрема зумовлюватиме у співвласників потребу після судового рішення вирішувати питання про встановлення порядку користування квартирою або домовлятися про порядок поділу цього ж майна (стаття 365 ЦК України) у спосіб виплати одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання.

У пункті 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182 цс21) зазначено, що якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника.

Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Тому застосований у цій справі судом апеляційної інстанції спосіб поділу в частині нерухомого майна є менш обтяжливим для сторін та відповідає засадам розумності і справедливості.

При цьому стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації різниці вартості спільного сумісного майна, присудженого кожній із сторін - 17 130 грн. 28 коп., не може розцінюватись як надмірний тягар та порушення балансу інтересів сторін, оскільки у його власності залишається нерухоме майно - розташовані на одній і тій самій вулиці 2 житлові квартири, які за площею та вартістю сумарно перевищують вартість і площу квартири, яку виділено ОСОБА_2 .

Колегія суддів звертає увагу, що фактично вимоги про поділ майна подружжя врегульовані статею 71 СК України, якою визначено порядок та способи поділу такого майна, в тому числі з присудженням одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно.

Тому у справі, яка переглядається, апеляційний суд застосовував поєднання способів поділу майна між подружжям, оскільки встановив можливість реального поділу майна між сторонами та поділив неподільні речі, визначивши розмір компенсації різниці у вартості часток кожного з подружжя у спільному майні, а також врахував реальні інтереси сторін.

Жоден із подружжя, з урахуванням проведеного судом поділу майна (трьох квартир - дві для відповідача, які знаходяться на одній і тій самій вулиці та одну для позивача), не позбавлений нерухомого майна, майно зберегло цільове призначення.

Щодо поділу автомобілів.

Сторонами не заперечувалось, що обидва автомобілі, які заявлені до поділу - Volkswagen Crafter 35 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та Ranault Megane, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 були придбані під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі.

З матеріалів справи вбачається, що 09.04.2019 року за договором комісії ОСОБА_2 передала на реалізацію ТОВ «Дайбер» зареєстрований за нею автомобіль Volkswagen Crafter 35 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 і того же дня ТОВ «Дайбер» за договором купівлі-продажу відчужило даний автомобіль ОСОБА_17 (т.3 а.с. 70-79).

ОСОБА_2 стверджувала, що покупець даного автомобілю ОСОБА_17 є племінником відповідача ОСОБА_1 .

Інший автомобіль Ranault Megane, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_1 був останнім реалізований 13.04.2019 року, тобто через чотири дні після реалізації 09.04.2019 року ОСОБА_2 автомобіля Volkswagen Crafter 35 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Згідно з відповіддю державної прикордонної служби України на час відчуження автомобілів - 09.04.2019 року та 13.04.2019 року ОСОБА_2 перебувала на території України (т.2 а.с. 08-09).

Набуваючи висновку про поділ автомобілів шляхом виділення кожному з подружжя частину вартості відчужених автомобілів та стягуючи частину вартості автомобілів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно набуте сторонами у період шлюбу та є їхньою спільною сумісною власністю, а відтак частки даного майна є рівними. Разом з тим, відчуження автомобілів з обліку відбулося у квітні 2019 року - тобто після припинення шлюбних відносин і сумісного проживання і відповідач після отримання коштів від реалізації обох автомобілів, не довів, що передав половину коштів позивачці.

Проте погодитись з таким висновком районного суду не можна.

У первісній редакції позову від 08.04.2019 року позивач стверджувала, що шлюбні стосунки сторін і спільне проживання було припинено з 2018 року (без конкретизації місяця та дати) і автомобілі підлягають поділу шляхом виділення їй: автомобілю Volkswagen Crafter 35 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а відповідачу - автомобілю Ranault Megane, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В уточненій редакції позову від 21.06.2019 року, який подала представник ОСОБА_2 адвокат Беренштейн І.О., позивач просила в порядку поділу автомобіля Volkswagen Crafter 35 2008 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину суми від ринкової вартості автомобіля, а саме 155 701 грн. та в порядку поділу автомобіля Ranault Megane 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину суми від ринкової вартості автомобіля, а саме 126 720 грн. та решту 1/2 вартості коштів від продажу автомобілів виділити ОСОБА_1 . При цьому в якості обґрунтування уточнених вимог ОСОБА_2 зазначала, що реалізація автомобілів була здійснена відповідачем без згоди та відома позивача.

Заперечуючи проти зазначених обставин, відповідач стверджував, що спільно проживав з позивачем до кінця травня 2019 року, коли дізнався про подання нею позову про розірвання шлюбу та поділ майна. Відповідач стверджував, що обидва автомобілі були реалізовані ними з позивачем сумісно і в присутності один одного. При цьому грошові кошти він повністю одразу передав позивачці, як своїй тодішній дружині з якою він разом проживав для погашення нею зобов`язань, які виникли у неї від продажу речей за кордоном, куди вона часто їздила.

Розриваючи шлюб між сторонами справи, суд не встановив точної дати фактичного припинення шлюбних відносин і спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі - з 2018 року, як вказувала у позові позивач або у травні 2019 року на чому наполягав відповідач і, як слідство, суд не навів цих обставин в мотивувальній частині рішення про розірвання шлюбу.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу не оскаржено сторонами щодо мотивування та викладених у мотивувальній частині обставин.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Допитаний у справі свідок ОСОБА_17 підтвердив, що автомобіль Volkswagen Crafter 35 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 він купив у ОСОБА_1 , який діяв за довіреністю, але все це відбувалося у присутності позивача ОСОБА_2 .

При таких обставинах, подружжя на власний розсуд і за вільним волевиявленням розпорядилось належними їм автомобілями перебуваючи у зареєстрованому шлюбі.

Оскільки судом не встановлено обставин і не досліджено належних доказів про точний період припинення шлюбних відносин і спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі, у суду не було підстав для висновку про виділення кожному з подружжя в порядку поділу спільного майна по частині автомобілів Volkswagen Crafter 35 2008 року та Ranault Megane 2012 року випуску, зі стягненням на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 частини ринкової вартості даних автомобілів - 155 701 грн. та 126 720 грн. відповідно.

Тому рішення суду в цій частині не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволення вимог в цій частині.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про здійснення поділу спільного сумісного майна подружжя та виділення ОСОБА_2 на праві власності квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 25, 3 кв.м. та виділенням ОСОБА_1 на праві власності квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 33,0 кв.м. і 230/1000 частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 125,4 кв.м. та стягненням з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості частки у нерухомому майні в сумі 17 130 грн. 28 коп., в решті вимог про поділ майна подружжя щодо автомобілів в позові слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про поділ майна - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В порядку поділу спільного майна подружжя:

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 25, 3 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , право власності на:

- квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 33,0 кв.м.;

- 230/1000 частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 125,4 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , грошову компенсацію вартості частки у нерухомому майні в сумі 17 130 гривень 28 копійок.

В іншій частині вимог про поділ майна подружжя, що стосується автомобілів відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 27.03.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк