Номер провадження: 22-ц/813/1515/23
Справа № 495/9928/16-ц
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Прийомової О.Ю., у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії прийняти орендну плату за користування земельною ділянкою,

встановив:

16.12.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, а саме:

1) прийняти орендну плату за користування земельною ділянкою згідно договору оренди земельної частки (паю) від 22.06.2007 року;

2) стягнути з відповідача судові витрати (а.с.2-6).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 22.06.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір оренди земельної частки (паю), строком на 15 років, що діяв до 22.06.2022 року (а.с.7).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.06.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.165-173).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.06.2021 року, та просить ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.174-180).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, аоскаржуване рішення - без змін (а.с.203-207).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання через своїх представників, а саме, адвоката Бондаренко Г.Є. - в інтересах ОСОБА_2 , та адвоката Гербей А.А. - в інстересах ОСОБА_1 (а.с.228, 230-231).

Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 15.03.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 27.03.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року (а.с.159), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Крім того, колегією суддів враховано, що14.03.2023 року, від представника ОСОБА_2 адвоката Бондаренко Г.Є. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності (а.с.235-236).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що з моменту отримання ОСОБА_2 державного акту на право приватної власності на землю він набув статусу власника земельної ділянки, а тому змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) слід вважати припиненим.

З таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції, виходячи з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом ст. 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

За положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

В силу ч.1 ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, дійсно 22.06.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір оренди земельної частки (паю), строком на 15 років, що діяв до 22.06.2022 року (а.с.7).

Так, відповідно до даного договору орендодавець передає, а орендар приймає в оренду земельну частку (пай) розміром 5,2 в умовних кадастрових гектарах, яка підлягає виділенню під № 789 у земельному масиві № НОМЕР_1 .

Згідно п.2 Договору оренди земельної частки (паю), земельна частка (пай) передавались в оренду для сільськогосподарських потреб, а саме виноградарства.

У п.2.2. сторони обумовили, що орендна плата за користування вказаною у договорі земельною часткою щороку становить 1250 грн. без врахування податку з доходів фізичних осіб у розмірі, встановленому законодавством на день виплати. Орендар мав сплачувати орендну плату протягом терміну дії договору не пізніше 01 грудня кожного року.

Також згідно умов договору, сторони погодили, що орендна плата, враховуючи невиплачену, підлягає індексації на дату її виплати відповідно до рівня інфляції національної валюти України.

На підставі п.2.3 Договору оренди земельної частки (паю), договір укладався сторонами терміном на 15 років і мав діяти до 22.06.2022 року.

Крім того, як вбачається із Договору оренди земельної частки (паю) від 22.06.2007 року сторони домовились, що орендар зобов`язується здійснити заходи, необхідні для виділення земельної частки (паю) в натурі та отримання державного акта на ім`я орендодавця, за власний рахунок, за умови своєчасного надання орендодавцем всіх необхідних з його боку документів.

Після виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі на місцевості, договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих саме умовах, що і раніше укладений.

Тобто наведеним вище договором, сторони врахували порядок його обов`язкового переукладання після виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі на місцевості.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно письмової заяви ОСОБА_2 до ПП ОСОБА_1 від 14.04.2007 року він зобов`язався в день отримання державного акту на землю в масиві № 41 на ділянку № 789 укласти договір оренди цієї ділянки з ПП ОСОБА_1 на строк 15 років, з правом передачі орендатором земельної ділянки в суборенду.

Також вказано, що у разі його відмови від передачі ділянки в оренду ПП ОСОБА_3 , він зобов`язується відшкодувати витрати, понесені у зв`язку з виконаними роботами з передачі в натурі земельної частки (паю) та виготовленню державного акту в подвійному розмірі (а.с.8).

Так, судом першої інстанції було обгрунтовано встановлено, що на протязі тривалого часу, а саме з 2007 року по 2016 рік зобов`язання сторін за договором оренди земельної частки (паю) виконувались належним чином, згідно умов Договору, що підтверджується розписками про отримання орендної плати, касовими ордерами та відповідними квитанціями, проте, згодом отримання орендодавцем орендної плати перервалося, що і стало приводом звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом (а.с.9-15).

Однак, як стало відомо під час розгляду справи в суді першої інстанції, ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ№ 681622, згідно якого він став власником земельної ділянки, площею 5,7192 га у межах згідно з планом, ділянка № НОМЕР_2 , масив № НОМЕР_1 , розташована на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, у зв`язку з чим орендні відносини з приводу права на земельну частку (пай) припинилися (а.с.29).

Відповідно до п.17 Перехідних положень Земельного кодексу України (далі - ЗК України), сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі/на місцевості відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі/на місцевості земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Типові договори оренди земельної частки (паю) затверджені наказом Державного комітету України по земельним ресурсах від 17.01.2000 року № 5, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 23.02.2000 року за № 101/4322.

Відповідно п. 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю) визначено, що у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) зобов`язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства.

За змістом до п. 17 розділу X ЗК України, сертифікат на право на земельну частку (пай), що був підставою для укладення договору оренди земельної частки (паю) з виділенням його власнику земельної ділянки та видачі йому державного акта на право власності на землю, втратив силу правовстановлюючого документа, а його власник набув статусу власника земельної ділянки, тобто з договору оренди земельної частки (паю) вибув суб`єкт (орендодавець) та предмет оренди, тому слід вважати, що цей договір припинено.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з моменту отримання ОСОБА_2 державного акту на право приватної власності на землю, він набув статусу власника земельної ділянки, тобто змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) слід вважати припиненим.

У зв`язку з цим, доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що факт набуття ОСОБА_2 права власності на земельну частку (пай), начебто, не припиняє дію Договору оренди земельної частки (паю), а тому такий договір підлягає переукладенню, є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення вищенаведених правових норм.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 як третя особа з самостійними вимогами вже зверталась до відповідача з аналогічним позовом, внаслідок чого, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.03.2017 року зупинялось провадження по даній цивільній справі №495/9928/16-ц до винесення остаточного рішення по цивільній справі №495/5083/15-ц за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ТОВ «Агрофірми «Шаболат», ПП «Лакарен», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_1 , про визнання договору нікчемним та усунення перешкод у користуванні майном, за позовом ОСОБА_9 до ТОВ «Агрофірми «Шаболат», ПП «Лакарен» про визнання договору нікчемним та усунення перешкод у користуванні майном та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ПП «Лакарен» про зобов`язання вчинити певні дії по виконанню договору оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.01.2017 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було ухвалено рішення по цивільній справі № 495/5083/15-ц, за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ТОВ «Агрофірма «Шаболат» та ПП «Лакарен», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 , про визнання договору нікчемним та усунення перешкод у користуванні майном; за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_9 до ТОВ «Агрофірма «Шаболат» та ПП «Лакарен» про визнання договору нікчемним та усунення перешкод у користуванні майном та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ПП «Лакарен» про зобов`язання вчинити певні дії по виконанню умов договору оренди, згідно якого зокрема в задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ПП «Лакарен» про зобов`язання вчинити певні дії по виконанню умов договору оренди відмовлено в повному обсязі (а.с.70-81).

Постановою апеляційного суду від 07.02.2018 року та постановою Верховного Суду від 06.02.2020 року вищевказане судове рішення, в частині відмови в задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ПП «Лакарен» про зобов`язання вчинити певні дії по виконанню умов договору оренди, залишено без змін (а.с.124-125, 126-135).

Викладаючи свою правову позицію, Верховний Суд у постанові від 06.02.2020 року, вказав, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходив із того, що у справі, що розглядалась, сторонами було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальних сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду та суду першої інстанції у не скасованій апеляційним судом частині.

З цих підстав, суд першої інстанції правильно прийняв до уваги і дотримувався позиції Верховного Суду, викладеної з наведеного питання, що було предметом розгляду судів усіх судових інстанціях.

Крім того, стосовно виконання договорів оренди землі на умовах договору оренди земельної частки (паю), колегія суддів вважає за необзідне зазначити, що п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що при розгляді спорів про переукладення договорів оренди землі суди повинні враховувати, що згідно з п. 2.3 Типового договору оренди Паю, після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю, зобов`язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. З часу отримання особою державного акта на право приватної власності на землю, вона набуває статусу власника земельної ділянки, у зв`язку з чим змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) припиняється. Враховуючи вимоги ст.ст.203,215 ЦК України про недійсність правочину, переукладення договору оренди земельної частки (паю) після виділення в натурі/на місцевості земельної ділянки і одержання власником земельної частки (паю) державного акта на право власності на земельну ділянку можливе лише за наявності волевиявлення на те сторін.

Відповідна правова позиція викладена також в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних, постановленої 09.11.2011 у справі № 6-16823св11.

У Постанові Верховного суду України у справі за №6-127цс13 від 18.12.2013 року, зазначено, що саме вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст.203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 не бажає перекладати договір, у зв`язку з чим у позивача наявне лише право вимагати відшкодування понесених нею витрат у зв`язку з виконаними роботами з передачі в натурі земельної частки (паю) та виготовленню державного акту на підставі заяви ОСОБА_2 від 14.04.2007 року, у разі наявності для цього правових підстав.

Також, не є порушенням вищевказаного Договору неповідомлення ОСОБА_1 про виділення ОСОБА_2 земельної частки (паю), оскільки таке неповідомлення не впливає на зміну юридичного статусу земельної частки (паю) та його наслідки.

Вищезазначене узгоджується з правовим висновком Постанови Верховного Суду від 14.08.2019 в справі №484/4135/18, провадження №61-11820ск19, а також з правовим висновком Постанови Верховного Суду України від 27.03.2007 в справі №6-7167сво06.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.03.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький