Справа № 212/282/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2023 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Дехти Р.В., секретаря судового засідання Зюркевич В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривий Ріг в порядку спрощеного провадження, за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

18 січня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання недійсним договору про надання послуг щодо працевлаштування від 05.07.2018 року № 2018.07.05/0467, відшкодування матеріальної шкоди в сумі 15 450 грн. та моральної шкоди в сумі 15 000 грн. Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що 05.07.2018 р. між сторонами у справі укладено договір про надання послуг щодо працевлаштування № 2018.07.05/0467, на виконання умов якого позивачем сплачено грошові кошти в сумі 15 450,00 грн. Разом з тим, як вказує позивач, свої зобов`язання з надання послуг щодо працевлаштування відповідачем не виконано у зв`язку з чим позивачу завдана матеріальна та моральна шкода яку просить стягнути в судовому порядку оскільки вирішити спір іншим шляхом не виявилось можливим.

Заочним рішенням від 11.05.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

06.04.2023 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 11.05.2021 року.

Ухвалою суду від 20.04.2023 року заочне рішення від 11.05.2021 року скасовано.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися. Представник ОСОБА_3 надала суду письмову заяву про можливість розгляду справи без участі її та позивача, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися. Представник ОСОБА_4 надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнає, просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві.

Оскільки в судове засідання сторони не з`явились, суд відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України, проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу.

З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідивши надані докази, судом встановлено наступне.

Частиною 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

05.07.2018 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 кадрова агенція « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (Агентство) та ОСОБА_1 (Замовник) укладено договір про надання послуг щодо працевлаштування № 2018.07.05/0467, за умовами якого Агентство зобов`язалось надати інформаційно-консультативні послуги щодо працевлаштування за кордоном, а Замовник зобов`язався прийняти їх та виконати інші взяті на себе обов`язки (п. 1.1. договору).

Згідно з п. 2.1. договору, Агентство зобов`язалось: надати Замовнику інформацію про можливість і умови працевлаштування на території Євросоюзу, правила найму та звільнення працівників, права та обов`язки працівників та роботодавців згідно трудового законодавства на території Євросоюзу; вчасно надати Замовнику всю необхідну інформацію стосовно роботи та щодо заповнення необхідних документів; перевірити подані документи та своєчасно передати надані документи та інформацію потенційному роботодавцю; перевірити контракт з роботодавцем.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що Замовник зобов`язується: надати в повному обсязі достовірні контактні дані; правильно заповнити анкети, надані агентством, надаючи лише достовірну інформацію; погодити з Агентством дату початку та тривалість роботи; у призначений час особисто пройти співбесіду з обраним потенційним роботодавцем (відеоконференція) стосовно підписання робочого контракту, процедури оформлення візи; уважно ознайомитись із умовами працевлаштування за контрактом та узгодити основні моменти з потенційним роботодавцем; у разі виникнення перешкод для працевлаштування негайно проінформувати про це Агентство; у разі виникнення перешкод, які можуть призвести до зміни фактичної дати виходу на роботу більш ніж на 3 дні (раніше або пізніше), обов`язково попередити про це Агенство та роботодавця та отримати від роботодавця згоду на збереження місця роботи; оплату всіх витрат Замовник здійснює самостійно.

Відповідно до розділу 4 договору, вартість інформаційно-консультативних послуг, яку Замовник доручає оплатити Агентству складає у національній валюті 15 450 грн. (п`ятнадцять тисяч чотириста п`ятдесят гривень), яка перераховується на розрахунковий рахунок Агентства.

В момент укладання цього договору Замовник виконує передоплату в розмірі 15 450 грн. (п`ятнадцять тисяч чотириста п`ятдесят гривень). Здійснюючи оплату послуг Замовник автоматично підтверджує свою згоду з умовами договору і договір вважається укладеним.

Даний договір діє до моменту повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, але у будь-якому випадку не більше ніж 7 календарних днів з моменту закінчення дії робочого контракту (п. 9.1. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору про надання послуг щодо працевлаштування від 05.07.2018 року № 2018.07.05/0467 позивач здійснив оплату послуг відповідача у розмірі 500,00 євро, що підтверджується листом відповідача про отримання грошових коштів. Вказана сума у розмірі 500 євро є еквівалентом 15 450,00 грн.

Позивач в позові зазначає, що відповідач взятих на себе зобов`язань за договором про надання послуг щодо працевлаштування від 05.07.2018 року № 2018.07.05/0467 належним чином не виконав, послуги, передбачені п. 2.1. спірного договору в повному обсязі не надав, чим порушив умови договору.

Як вбачається з матеріалів справи, листом-претензією від 09.01.2019 р. позивач ОСОБА_1 повідомив ФОП ОСОБА_2 про невиконання умов договору щодо працевлаштування, розірвання договору від 05.07.2018 року № 2018.07.05/0467 та повернення сплачених грошових коштів.

Суд проаналізувавши спірний договір приходить до висновку, що позивач помилково зазначає у своєму позові, що цей договір регулює відносини між сторонами з приводу саме посередництва працевлаштування за кордоном спираючись лише на його назву.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 202 ЦК України Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, з огляду на викладене суд робить висновок, що умови та порядок виконання договору та його укладення містяться саме в істотних умовах договорах, тобто його пунктах, як зазначено у ст. 638 ЦК України, а не в його назві.

Суд зазначає, що першою істотною умовою договору є предмет договору, тобто це той об`єкт, з приводу якого він укладений.

Відповідно до п. 1.1. Договору Агентство зобов`язалось надати інформаційно-консультативні послуги щодо працевлаштування за кордоном, а Замовник зобов`язався прийняти їх виконати інші взяті на себе зобов`язання.

Отже, згідно умов договору, відповідач надає послуги інформаційно-консультаційного характеру, щодо працевлаштування за кордоном.

Основним видом діяльності відповідача є КВЕД 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н. в. і. у. Даний вид КВЕД включає в себе:

-надання інформаційних послуг по телефону з використанням комп`ютерної технології;

-надання послуг з пошуку інформації за винагороду або на основі контракту;

-надання послуг з добору новин і матеріалів із преси (медійний моніторинг) тощо.

Тобто, аналізуючи викладене, суд робить висновок, що відповідач надає, виключно, послуги з пошуку інформації за винагороду і не виконує та не надає послуги з працевлаштування за кордоном.

Пунктом 2.1. Договору було більш детально конкретизовано, яку саме інформацію надає відповідач, а саме: Агентство зобов`язалось: надати Замовнику інформацію про можливість і умови працевлаштування на території Євросоюзу, правила найму та звільнення працівників, права та обов`язки працівників та роботодавців згідно трудового законодавства на території Євросоюзу; вчасно надати Замовнику всю необхідну інформацію стосовно роботи та щодо заповнення необхідних документів; перевірити контракт з роботодавцем.

Отже, договір включав в себе, виключно, надання певної інформації стосовно умов праці за кордоном та перевірки роботодавця. Умови, щодо влаштування за кордоном через відповідача відсутні.

Те, що позивач не зміг працевлаштуватись не є відповідальністю відповідача, адже останній не виконував роботу з працевлаштування, а лише надав інформацію про умови роботи.

Також, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач, фактично, отримав необхідну інформацію, що передбачено п. 2.1.1. договору, адже сплатив за надані послуги грошові кошти, як то було передбачено договором.

Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Що стосується тверджень позивача, що начебто діяльність позивача підлягає ліцензуванню то суд зазначає наступне.

Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності регламентується Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

Пунктом 20 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» передбачено, що ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як посередництво у працевлаштуванні за кордоном.

Посередництво у працевлаштуванні за кордоном як вид економічної діяльності суб`єкта господарювання передбачає певні умови, а саме укладення з іноземним суб`єктом (іноземними суб`єктами) господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном з метою сприяння укладенню трудового договору.

Тобто, фактично, відповідно до Постанови КМУ № 1060 відповідач виступає в якості представника певного іноземного суб`єкта господарювання на підставі зовнішньоекономічного контракту.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 237 ЦК України Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Тобто, у випадку здійснення виду діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, відповідач виконував би функції представника на території України певного роботодавця та надавав би послуги за заявкою іноземного суб`єкта, щодо пошуку та працевлаштування певних робітників, а також надавав би консультації з приводу умов праці конкретного роботодавця.

Проте, це не стосується випадку позивача, адже відповідач консультував про загальні вимоги працевлаштування за кордоном не конкретизуючи певного роботодавця.

Суд зазначає, що відповідач по справі не укладав жодних договорів про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном. Відповідач лише надав певну інформацію, якою позивач міг скористатись. Тому будь-яких ліцензій відповідач не зобов`язаний отримувати. Більш того відповідач не несе відповідальності за дії позивача за кордоном та можливі наслідки, які зумовлені такими діями чи поведінкою позивача.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює

Проте, які саме дії відповідача щодо ведення позивача в оману існували при укладенні договору та були застосовані до позивача, якими саме діями відповідач змушував позивача укласти спірний договір, який стосувався послуг інформаційно-консультаційного характеру на умовах, викладених у ньому і погоджених позивачем, та які саме дії впливають на законність укладеного договору, що не передбачав безпосередніх послуг посередництва у працевлаштуванні за кордоном, а отже міг бути вчинений без відповідної ліцензії, вчинив відповідач при його підписанні, судом у оскарженому рішенні не наведено.

Напроти, аналізуючи умови спірного договору, відсутні підстави вважати викладені у ньому умови двозначними, оскільки з цих умов зрозуміло та чітко викладено його мету, права та обов`язки сторін у справі.

Таким чином, підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відсутні, тож відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з відповідача, сплачених на виконання умов договору та спричинених збитків позивачу .

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

ПОЗИВАЧ: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 .

ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 04 травня 2023 року.

Суддя: Р. В. Дехта