Справа № 144/979/22
Провадження № 22-ц/801/465/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Стадника І. М., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Обертун Н. М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного підприємства «ЗІС» на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бондарук О. П. в залі суду в смт. Теплик Вінницької області, зі складенням повного тексту судового рішення 06 січня 2023 року,

у цивільній справі № 144/979/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ЗІС» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення безпідставно збережених коштів,

встановив:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в районний суд з позовом до Приватного підприємства «ЗІС» (далі ПП «ЗІС»), в обґрунтування якого посилався на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом він є власником земельної ділянки площею 2,5313 га, кадастровий номер :01:000:0118, розташованої на території Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, яка належала спадкодавцю ОСОБА_2 . З квітня 2006 року по даний час вказана земельна ділянка перебуває в оренді у ПП «ЗІС» на підставі договору оренди земельної ділянки від 20 квітня 2006 року, укладеного між його спадкодавцем ОСОБА_2 та ПП «ЗІС». Однак, на розгляді у Гайсинському районному суді перебувала цивільна справа №144/1310/15-ц, у якій проведено судову почеркознавчу експертизу, згідно з висновками якої вказаний договір оренди землі підписано не ОСОБА_2 , а іншою особою. Зміни (доповнення) до даного договору від 07.05.2010 також підписані не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Починаючи з 2006 року вказаною земельною ділянкою ПП «ЗІС» фактично користувалося на підставі неукладеного договору оренди від 20 квітня 2006 року, що було встановлено рішенням Гайсинського районного суду у справі №144/1310/15-ц від 23.08.2022, яке набрало законної сили 23.09.2022. Однак вказаним рішенням в задоволенні позовних вимог про визнання договору оренди землі недійсним відмовлено в зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту. А тому він, як спадкоємець спірної земельної ділянки, із врахуванням практики Верховного Суду України, вважає за необхідне звернутись до суду з позовними вимогами про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування вимог про стягнення безпідставно збережених коштів, зазначив, що у 2016 році на користь ОСОБА_2 відповідачем було нараховано суму 2 789,46 грн орендної плати за землю за рік, яку позивач бере за основу розрахунків.

За період користування землею з листопада 2019 року (час, з якого він став власником спірної земельної ділянки) по листопад 2022 року відповідач оплату не здійснив. Таким чином ПП «ЗІС», як фактичний користувач земельної ділянки, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, а тому зобов`язаний повернути кошти позивачу на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України у розмірі 2 789,46 грн орендної плати за землю за кожен календарний рік, що складає 8 368,38 грн.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 0:01:000:0118, які чиняться Приватним підприємством «ЗІС».

Зобов`язано приватне підприємство «ЗІС» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0118, площею 2,5313 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Соболівської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Приватного підприємства «ЗІС» на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп. судового збору.

Стягнуто з Приватного підприємства «ЗІС» на користь ОСОБА_1 3 000 (три тисячі) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів, позивач ОСОБА_1 18 січня 2023 року подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення в цій частині є таким, що ухвалене з неповним з`ясування обставин справи, висновки, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи, тому просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та постановити нове, яким у задовольнити позовні вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів у сумі 8 368,38 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що подаючи позов, він зазначив суму коштів, які просив стягнути з відповідача в розмірі 8 368,68 грн, при цьому як доказ суми, надав довідку з Держреєстру фізичних осіб № 5419/11. Зауважив, що представником відповідача у своєму відзиві на позов розмір коштів, які він просив стягнути з ПП «ЗІС» було визнано. Отже щодо задоволення вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів, то у ПП «ЗІС» жодних заперечень не було. Також представником відповідача у судовому засіданні було підтверджено згоду на виплату йому коштів у сумі 8 368,38 грн. Проте місцевий суд на факт визнання відповідачем позову в частині стягнення з нього коштів, не звернув уваги, та не зазначив даного факту в оскаржуваному рішенні, що в силу п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в цій частині.

06 лютого 2023 року представник відповідача ПП «ЗІС» адвокат Притула В. Л. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Скаржник вважає рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2022 року постановленим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають усім обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що на протязі з 2006 року по 2014 рік ОСОБА_2 особисто або за її дорученням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримувала орендну плату за користування відповідачем її земельною ділянкою, а тому їй було відомо про наявність договору оренди землі з ПП «ЗІС».

Стверджує, що підтвердженням того, що ОСОБА_2 було відомо про укладення договору оренди землі між нею та ПП «ЗІС» і вона бажала його виконання свідчить довіреність від 28 серпня 2015 року видана ОСОБА_2 на свого сина ОСОБА_3 відповідно до якої вона уповноважує ОСОБА_3 «одержати належну мені орендну плату за зданий в оренду пай в ПП «ЗІС».

Вважає, що поведінка ОСОБА_2 та її спадкоємця ОСОБА_1 є недобросовісною, оскільки вони знали, що в 2006 році від імені ОСОБА_2 уклала договір оренди землі з ПП «ЗІС» ОСОБА_5 і 07.05.2010 підписав додаткову угоду до договору оренди землі за усним дорученням ОСОБА_2 її син ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 отримувала орендну плату в розмірі визначеному договором оренди землі на протязі з 2006 року і по 2015 рік. У січні 2014 року ОСОБА_2 уклала договір оренди землі на цю ж земельну ділянку з ТОВ «Теплик Агро», керівником якого є ОСОБА_1 , оскільки воно запропонувало більший розмір орендної плати, що і є основною підставою позовних вимог.

Судом першої інстанції взагалі не взяті до уваги пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на підтвердження вказаних обставин, які вони надавали при розгляді цивільної справи № 144/1310/15-ц в Гайсинському районному суді Вінницької області .

Порушенням норм процесуального права вважає стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 3 992,40 грн, оскільки розмір витрат на правничу допомогу повинен бути значно зменшений.

Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги, у встановлений судом строк, не скористалися.

Представник відповідача ПП «ЗІС» - адвокат Притула В. Л. повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шалагінов В. Г. в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, проти вимог апеляційної скарги ПП «ЗІС» заперечував, просив залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов до таких висновків.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що ОСОБА_1 згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13 листопада 2019 року є власником земельної ділянки площею 2,5313 га, кадастровий номер :01:000:0118, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області (а.с.16).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.11.2019 року, земельна ділянка площею 2,5313 га, кадастровий номер :01:000:0118, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.17).

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області у справі №144/1310/15-ц від 23.08.2022, яке набрало законної сили 23.09.2022, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПП «ЗІС», третя особа на стороні відповідача Відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області про визнання договору оренди землі та доповнень до договору оренди землі недійсними відмовлено, в зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту (а.с.8-15).

Як встановлено вказаним вище судовим рішенням, 20 квітня 2006 року між спадкодавцем позивача ОСОБА_2 та Приватним підприємством «ЗІС» було укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0118, площею 2,5313 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Петрашівської сільської ради Теплицького району, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09 серпня 2006 року №25, строк дії договору 10 років.

07 травня 2010 року змінами (доповненнями) до договору оренди землі, укладеного 20 квітня 2006 року між ОСОБА_2 та ПП «ЗІС», строк дії договору продовжено на п`ятнадцять років, до 2025 року, а також змінено розмір орендної плати.

Згідно з висновком експерта від 17.12.2015 року №6/тдд: підпис від імені ОСОБА_2 в договорі оренди землі з кадастровим номером :01:000:0118, площею 2,5313 га, укладеному 20.04.2006 року між ПП «ЗІС» та ОСОБА_2 , виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Відповідно до висновку експерта №2955/2956/18-21 від 23.08.2018 року: підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Орендодавець» у змінах (доповненнях) до договору оренди землі, укладених 07 травня 2010 року між ПП «ЗІС» та ОСОБА_2 , виконаний рукописним способом кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 спадкодавець позивача, не підписувала спірного договору оренди землі від 20 квітня 2006 року та зміни (доповнення) до договору оренди землі, не погоджувала їх умов, то вони є такими, що не вчинені, а тому позивач обрав правильний спосіб захисту усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Враховуючи, що договір оренди землі від 20 квітня 2006 року та зміни (доповнення) до договору оренди землі від 07 травня 2010 року є не вчиненими (не укладеними), суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідача слід зобов`язати не чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :01:000:0118, площею 2,5313 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Соболівської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, що належить позивачу, шляхом повернення її власнику ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення безпідставно збережених коштів, суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи відсутня технічна документація, оформлена як витяг технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0118, площею 2,5313 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Соболівської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, зокрема, за 2019-2022 роки. Тому будь-які розрахунки, зроблені за відсутності такого витягу (зокрема, на підставі договору оренди землі, який є неукладеним), є необґрунтованими. Інших доказів, які б підтвердили розрахунок суми коштів у розмірі 8 368,68 грн, які просить стягнути позивач з відповідача, у матеріалах справи відсутні, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з нормами статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на дату, зазначену у спірному договорі, договір оренди землі укладається у письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначені істотні умови договору оренди землі. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина 2 зазначеної норми закону). У разі ж якщо сторони не досягли згоди щодо встановлення істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( частина перша статті 317 ЦК України ).

За правилами статті 318 ЦК України суб`єктами права власності є учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до цієї статті власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, звернувшись до суду з відповідним негаторним позовом.

Підставою для подання такого негаторного позову є вчинення будь-якою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження, користування належним йому майном. Для подання негаторного позову достатньо, щоб такі дії об`єктивно порушували права власника та щоб такий позов відповідав усім формальним вимогам процесуального права і містив усі основні елементи цивільно-правового позову, якими є його предмет і підстава.

Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугуватимуть посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Як встановлено з матеріалів цієї цивільної справи, ОСОБА_2 спадкодавець позивача, не підписувала спірного договору оренди землі від 20 квітня 2006 року та зміни (доповнення) до договору оренди землі, не погоджувала їх умов, отже, вони є такими, що не вчинені, тому позивач обрав правильний спосіб захисту усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Такі дії позивача не суперечать чинному законодавству, а навпаки є належним способом захисту його прав, ураховуючи правову позицію, висловлену у Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, де Велика Палата відступила від наведеного висновку у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц шляхом уточнення, а саме, встановила, що зайняття земельних ділянок, зокрема, фактичним користувачем треба розглядати як таке, що не є пов`язаним з позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Доводи апеляційної скарги ПП «ЗІС» у тій частині, що судом першої інстанції не було взято до уваги пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , які вони надавали під час розгляду цивільної справи № 144/1310/15-ц в Гайсинському районному суді Вінницької області так і під час розгляду цієї справи, оскільки договір оренди на прохання спадкодавця ОСОБА_2 підписала її невістка ОСОБА_5 , а зміни (доповнення) син ОСОБА_3 , до того ж спадкодавець отримувала орендну плату за договором, не заслуговують на увагу та є безпідставними, оскільки відповідні обставини справи, а саме факт підписання договору та змін до нього ОСОБА_2 чи іншою особою, а відтак укладення договору, не можуть доводитися показами свідків.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними (ст. 77 ЦПК України), допустимими (ст. 78 ЦПК України); достовірними (ст. 79 ЦПК України); достатніми (ст. 80 ЦПК України).

Одним із письмових доказів (ст. 95 ЦПК України) є висновок експерта (ст. 102 ЦПК України).

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої вили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши у сукупності такі докази, як пояснення цих свідків, висновки експертів у справі № 144/1310/15-ц, інші докази по справі та врахувавши вимоги статей 110, 89, 76-80 ЦПК, колегія судів вважає, що такі пояснення не можуть бути достовірними доказами, що враховано судом першої інстанції при ухваленні судового рішення.

Доводи апеляційної скарги у тому, що ОСОБА_2 отримувала орендну плату та не заперечувала проти використання своєї земельної ділянки ПП «ЗІС» не заслуговують на увагу, оскільки не заперечують встановленої експертним шляхом неукладеності правочину.

Безпідставними, надуманими і такими, що не відповідають дійсності є доводи апеляційної скарги ПП «ЗІС» в тому, що судом першої інстанції допущено порушення норм ЦПК України при вирішенні питання про стягнення з відповідача 3 992,40 грн. судових витрат, так як судом не враховані критерії реальності адвокатських витрат і розумності їх розміру, конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін і як наслідок суд не прийшов до висновку про зменшення заявлених до стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням наступного.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, міститься висновок про те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Судом першої інстанції враховані всі критерії та обставини, наведені відповідачем в його апеляційній скарзі, що відображено у рішенні суду, зокрема в тому, що позивачем заявлено до стягнення 16 000,00 грн. понесених ним витрат на правничу допомогу, а суд першої інстанції враховуючи клопотання представника відповідача про зменшення цього розміру; реальність адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумність їхнього розміру, конкретні обставини справи, фінансовий стан обох сторін, дійшов до висновку про неспівмірність витрат із складністю справи і обсягом наданих адвокатом послуг, тому зменшив суму витрат на правничу допомогу із 16 000,00 грн. до 3 000,00 грн.

Надавши належну правову оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу, та врахувавши клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу і його обґрунтування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дана сума є неспівмірною із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, а тому обґрунтовано на підставі частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшив розмір витрат на правничу допомогу.

Інші доводи апеляційної скарги ПП «ЗІС» на висновки суду першої інстанції не впливають.

Разом з тим, позивачем ОСОБА_1 також заявлена вимога про стягнення з ПП «ЗІС» безпідставно збережених коштів в сумі 8 368,38 грн.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до частин першої та другої зазначеної вище статті ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Отже, судом першої інстанції встановлено, що ПП «ЗІС», не будучи власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0118, площею 2,5313 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Соболівської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, поза волею ОСОБА_1 фактично використовувало дану земельну ділянку з державною реєстрацією цього речового права, при цьому не сплачуючи орендну плату за використання вказаної земельної ділянки з 2019 року по 2022 рік, а отже зобов`язане повернути кошти, які мав заплатити власникові земельної ділянки, яким є позивач.

Як уже зазначалося, звертаючись до суду з цим позовом, позивач обґрунтовував фактичний розмір безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 8 368,38 грн, керуючись виключно відомостями з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України № 5419/11 від 03.07.2017 року, згідно з якими Приватним підприємством «ЗІС» у 2016 році на користь ОСОБА_2 було нараховано 2 789,46 грн орендної плати за землю за рік.

Ураховуючи, що позивач став власником майна спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0118, площею 2,5313 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Соболівської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, у листопаді 2019 року, він вважає, що належною до стягнення з відповідача є сума коштів за три роки (2789,46 грн ? 3 = 8 368,38 грн).

При цьому суд першої інстанції взяв до уваги, що в матеріалах справи відсутня технічна документація, оформлена як витяг технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0118, площею 2,5313 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Соболівської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, зокрема, за 2019-2022 роки.

Вирішуючи спір в частині вимог позивача про стягнення з ПП «ЗІС» безпідставно збережених коштів в сумі 8 368,38 грн, місцевий суд виходив з того, що відсутність витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за 2019-2022 роки фактично позбавляє його можливості перевірити розрахунок коштів, зазначених позивачем у позові.

Разом з тим, позивач, зазначаючи суму 8 368,38 грн як безпідставно збережені кошти, вказує період нарахування таких з 2019 по 2022 роки, посилаючись на відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України № 5419/11 від 03.07.2017 року, які, як правильно встановив суд першої інстанції, є неналежним доказом, оскільки з них неможливо зробити беззаперечний висновок про те, що сума 2 789,46 грн, нарахована ПП «ЗІС» ОСОБА_2 за надання майна в лізинг, стосується саме спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0118, площею 2,5313 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Соболівської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції аргументував своє рішення відсутністю будь-яких доказів, які б підтвердили наданий позивачем розрахунок в сумі 8 368,68 грн.

При цьому місцевий суд керувався усталеною практикою Верховного Суду, який неодноразово зазначав, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а винятково на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від 28 вересня 2020 року у справі № 922/4073/19, від 24 вересня 2020 року у справі № 922/3616/19, від 12 червня 2019 року у справі № 922/902/18, від 08 серпня 2019 року у справі № 922/1276/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2082/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 922/3607/18).

Крім того, суду не були надані будь-які інші докази - технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, чи висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 102 - 108 ЦПК України, які містять інформацію щодо грошової оцінки землі, яка є предметом спору в цій справі.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення безпідставно збережених коштів необхідно відмовити.

Ураховуючи викладене відсутні законні та обґрунтовані підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій частині.

Отже вирішуючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного підприємства «ЗІС» залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 березня 2023 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

В. В. Сопрун