Справа № 466/8066/20 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/779/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Салата Я.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання боргових зобов`язань спільним майном подружжя та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визнання боргових зобов`язань спільним майном подружжя та стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з лютого 2015 року.

У шлюбі в них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне життя не склалося, із серпня 2018 року шлюбні відносини припинились, а рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2020 року шлюб з відповідачем було розірвано.

Оскільки постало питання житла для неї та дитини, вона домовилась про позику у своєї матері на суму 2 000 000 гривень на придбання квартири. Так як повернути кошти вона не мала можливості, тому позика була повернута квартирою на вказану суму.

Відповідач також розпорядився їхніми спільними коштами в сумі 3 000 000 гривень, а саме передав в позику ТОВ «ПМП-Захід», єдиним власником та засновником даної юридичної особи була мати відповідача ОСОБА_6 , згідно договорів позики №2 від 09 січня 2020 року та №3 від 15 січня 2020 року. Дані кошти були спільним майном подружжя та отримані від підприємницької діяльності в період шлюбу. Тому вона претендує на 1 500 000 гривень.

Так як вона займалася вихованням дитини, то забезпеченням сім`ї займався відповідач по справі, в тому числі і бізнесом.

Вона довідалась, що з її картки АТ КБ «ПриватБанк» були зняті кошти в сумі 44 000 гривень, карточка перебувала у відповідача і він нею користувався.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року по справі №466/9331/18 задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до неї про стягнення коштів на загальну сумі 63 860,27 гривень.

Крім того, відповідачем в АТ КБ «ПриватБанк» на її ім`я було оформлено кредит на ТОВ «Акрополь Захід», який також не був повернутий. Також від адвоката вона дізналась про те, що є рішення господарського суду м. Києва від 07 листопада 2018 року по справі №910/11732/18 про стягнення солідарно з неї та ТОВ «Акрополь Захід» 139 425,64 гривень.

Також її чоловіком для розвитку бізнесу отримано приватну позику, яка була оформлена на неї в сумі 105630 гривень, яка не була повернута.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 червня 2020 року по справі №466/5205/19 стягнута з неї заборгованість за договором позики від 23 листопада 2015 року та додатків до договорів в сумі 391 799,07 гривень.

Вказані договори були укладені в інтересах сім`ї на розвиток підприємницької діяльності відповідачем по справі на сьогодні не повернуті.

В загальній сумі кошти по позиках становлять 2 000 000 грн +391 799,07 грн +139 425,64 грн +621 95,02 грн = 2 593 419,91 гривень.

Таким чином становить 2 593 419,91 грн : 2 = 1 296 709,95 гривень.

З урахуванням зазначених обставин, позивачка ОСОБА_1 на підставі ст.ст.60,63,69,70 СК України просила:

визнати спільним майном зазначені позики та стягнути на її користь з ОСОБА_3 1/2 частини позик в сумі 1 296 709,95 гривень та визнати 3 000 000 гривень, які передані ТОВ «ПММ-Захід» в позику спільним майном подружжя та стягнути з відповідача 1 500 000 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання спільним майном суми позик на суму 3 млн. грн. надані ТОВ «ПММ Захід» та позики перед банками на суму 593 419,91 грн.

Стверджує, що шлюбні віднови між сторонами припинились із серпня 2018 року, що не заперечується відповідачем по справі.

Зазначає, що відповідач розпорядився спільними коштами подружжя, які були отримані від підприємницької діяльності за час шлюбу, шляхом передачі в позику ТОВ «ПММ-Захід».

Крім цього, відповідачем отримано позики в інтересах сім`ї, загальна сума яких становить 1 296 709,95 грн.

Звертає увагу на те, що квартира була придбана за позичені кошти, а відтак якщо відповідач вважає, що квартира є спільним майном подружжя, то і позика за кошти якої була придбана квартира є також спільним майном подружжя і повинна ділитись порівну.

Погоджується з відмовою суду першої інстанції у задоволенні позовної вимоги щодо позики на 2 млн. грн., оскільки кошти були отримані в період фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами.

Просить скасувати рішення суду частково та ухвалити нове рішення, яким стягнути на її користь з відповідача частини позик в сумі 296 709,95 грн. та визнати 3 млн. грн., які передані ТОВ «ПММ-Захід» в позику спільним майном подружжя та стягнути з відповідача 1,5 млн. грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції,позивач ОСОБА_1 просила визнати спільним майном подружжя боргові зобов`язання:

- перед АТ КБ «ПриватБанк» на суму, яка стягнута за рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2019 року у справі №466/9331/18 в розмірі 43951,86 грн. заборгованості, заборгованість за відсотками за користування кредитом 18243,07 грн. та 1665,34 грн. судового збору;

- перед АТ КБ «ПриватБанк» на суму, яка стягнута за рішенням Господарського суду м. Києва солідарно із позивачки та ТОВ «Акрополь Захід» в розмірі 139 425,64 грн.

- за договором позики від 23 листопада 2015 року та змін до нього від 20 грудня 2015 року, сума якої стягнута рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 червня 2020 року у справі №466/5205/19 в розмірі 391799,07 грн.

В суді апеляційної інстанції перевірено, що у справі №466/9331/18, стягнуто з ОСОБА_7 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 43951,86 гривень.

У справі №910/11732/18 за рішенням Господарського суду м. Києва стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ТзОВ «Акрополь Захід» на користь КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 139425,64 гривень.

У справі за №466/5205/19 за рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 червня 2020 року стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 заборгованість за договором позики в розмірі 391799,07 гривень.

У той же час встановлено, що стягнення з ОСОБА_7 по вказаних судових рішеннях не проводилось, а тому передчасними є її вимоги про стягнення суми заборгованостей із ОСОБА_3 .

Судом також встановлено, ОСОБА_3 09 січня 2020 року та 15 січня 2020 року уклав договори позики із ТОВ «ПММ Захід», засновником якого є ОСОБА_6 .

За договорами ТОВ передано на розвиток бізнесу 3 млн. грн.

Позивачка вважала передану суму спільним майном подружжя та просила 1/2 цієї суми - 1,5 млн грн. стягнути в її користь.

У підтвердження такої вимоги позивачка надала копію договору позики №2 від 09 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТЗОВ «ПММ Захід», за якою позикодавець надав позичальнику кошти в сумі 1 500 000 грн. на строк 24 місяці з дня отримання позики; та копію договору позики №3 від 15 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТЗОВ «ПММ Захід», за якою позикодавець надав позичальнику кошти в сумі 1 500 000 грн. на строк 24 місяці з дня отримання позики.

Такі договори укладались з боку ТЗОВ «ПММ Захід» учасником товариства ОСОБА_6 відповідно до Рішення одноособового учасника Товариства з обмеженою відповідальність «ПММ Захід» від 28 листопада 2020 року.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Із змісту рішення Шевченківського районного суду м. Львова у цивільній справі №466/2771/20 від 01 червня 2020 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу вбачається, що позивачка у своєму позові покликалась на те, що з серпня 2018 року сторони проживають окремо, шлюб існує лише формально. Тобто, на момент укладення договорів у січні 2020 року, подружні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були припинені.

Доказів, на підтвердження походження коштів, переданих за договорами позики від 09 січня 2020 року та 15 січня 2020 року, суду не надано.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що позивачкою не залучалось до участі у справі ТЗОВ «ПММ Захід», як учасник договору.

Крім цього, судом апеляційної інстанції було витребувано для огляду цивільну справу № 466/6256/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПММ-Захід» до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними, припинення обтяження рухомого майна та зобов`язання до вчинення дій.

З матеріалів зазначеної справи встановлено, що Договір позики №2 від 09 січня 2020 року та Договір позики №3 від 15 січня 2020 року мають ознаки фіктивних правочинів, оскільки вчинені без наміру реального виконання зобов`язань, а тому такі, згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2021 року визнано недійсними.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2021 року в цій частині залишено без змін згідно постанови Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2022 року.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивачки про визнання коштів, переданих ТЗОВ «ПММ Захід» за договорами позики від 09 січня 2020 року та 15 січня 2020 року, спільним майном подружжя є недоведеними.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 березня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.