ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті апеляційного провадження

08 травня 2023 року

м. Харків

справа № 2-9050/2011

провадження № 22ц/818/195/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

перевіривши відповідність вимогам закону апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 січня 2012 року в складі судді Лазюка С.В. по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус», в особі філії «Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Дзержинському районі м. Харкова, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в:

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 січня 2012 року заяву Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про забезпечення позову - задоволено.

На вказану ухвалу суду поштою 22 вересня 2022 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року справу витребувано з суду першої інстанції.

05 жовтня 2022 року до апеляційного суду надійшов лист Дзержинського районного суду м. Харкова, з якого вбачається, що вищезазначена справа була знищена у зв`язку із вичерпанням строків зберігання. Зазначено, що в архіві суду зберігаються тільки оригінали процесуальних документів зі справи.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 07 жовтня 2022 року матеріали за апеляційною скаргою повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання про відновлення втраченого провадження.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2023 року відновлено втрачене судове провадження у даній справі.

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 23 березня 2023 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 про залишення апеляційної скарги без розгляду - залишено без задоволення.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 27 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено буз руху та апелянту надано строк 10 днів для приведення апеляційної скарги у відповідність до вимог ст.356 ЦПК України, а саме уточнення дати оскаржуваного судового рішення в апеляційній скарзі та надати її копії у відповідності до кількості учасників у справі, надання заяви про поновлення строку з зазначенням поважних причин пропуску строку з 14 вересня 2022 року по 22 вересня 2022 року з наданням відповідних доказів щодо цього та для оплати судового збору в сумі 496,20 грн з дня отримання копії цієї ухвали.

Копію вказаної ухвали судді про залишення апеляційної скарги без руху направлено судом апеляційної інстанції на дві вказані ОСОБА_1 адреси, однак 13 квітня 2023 року конверт з копією ухвали судді повернувся до Харківського апеляційного суду з довідкою Укрпошти «Причина повернення: адресат відсутній за вказаною адресою», 03 травня 2023 року конверт з копією ухвали судді повернувся до Харківського апеляційного суду з довідкою Укрпошти «Причина повернення: за закінченням терміну зберігання» (а.с.70-73).

Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

За змістом пункту 2 частини 2 статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі має бути зазначене, у тому числі місце проживання чи перебування фізичної особи, яка подає апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок вказати достовірну та коректну адресу свого місця проживання чи перебування покладено на особу, яка подає апеляційну скаргу.

Отже, зазначивши в апеляційній скарзі певну адресу свого місця проживання, ОСОБА_1 мав враховувати, що саме на ці адреси йому буде направлятися вся судова кореспонденція.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив свою адресу, а саме: АДРЕСА_1 , а в заяві про залишення без розгляду його апеляційної скарги зазначив таку адресу: АДРЕСА_2 . На вказані адреси Харківським апеляційним судом направлялась копія ухвали від 27 березня 2023 року про залишення апеляційної скарги без руху. Однак судова кореспонденція повернулася до Харківського апеляційного суду.

Відповідно до пункту 4 частини 6 статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Крім того, ухвала Харківського апеляційного суду від 27 березня 2023 року була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, та ОСОБА_1 мав можливість з нею ознайомитись, виявляючи зацікавленість в розгляді своєї апеляційної скарги, яка подана у вересні 2022 року.

Таким чином, апелянтом вказані недоліки апеляційної скарги до теперішнього часу не усунуто. Будь-яких клопотань пов`язаних з апеляційною скаргою, зокрема, надання додаткового строку для усунення недоліків від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходило.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення у справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії»).

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду є порушенням законних права та інтересів сторін і суперечить принципу правової визначеності та праву на справедливий суд, що закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (пункт 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13).

Разом з тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Перелік поважності причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

Європейський суд з прав людини у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Стосовно питання доступу до суду Суд у справі «МПП «Голуб» проти України» повторює, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (див. справу "Голдер проти Сполученого Королівства", рішення від 21 лютого 1975 року, Серія А N 18, ст. 13-18, п. 28-36).

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Отже, у випадку пропуску строку апеляційного оскарження підставами для розгляду апеляційної скарги є лише наявність поважних причин (підтверджених належними доказами), тобто обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Дотримання строків оскарження судового рішення є однією із гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

Таким чином, виконання обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, покладається на особу, яка має намір її подати, а тому остання повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї для цього дії.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 3, 4 статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадках, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» сформував позицію про те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Відповідно до пунктів 6, 7 частини 2 статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Пунктом 4 частини 1 статті 358 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Згідно частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Принцип юридичної визначеності як складова частини конституційного принципу верховенства права зобов`язує апелянтів самостійно цікавитися перебігом розгляду їхньої скарги в суді апеляційної інстанції. Тривала відсутність такого інтересу з боку апелянтів свідчить про їхнє небажання захищати свої процесуальні права та зловживання правом на апеляцію.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не цікавиться розглядом справи та не бажає захищати свої процесуальні права, вважаємо за необхідне відмовити ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження у цій справі.

Керуючись ч.3 ст.185, ст.357 ЦПК України

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 січня 2012 року в складі судді Лазюка С.В. по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус», в особі філії «Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Дзержинському районі м. Харкова, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Вилучити з матеріалів справи і повернути ОСОБА_1 оригіналапеляційної скарги з додатками (а.с.1-6), долучити до матеріалів справи її копію.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина