У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

13 березня 2023 року

м. Київ

справа № 331/5199/21

провадження № 61-2539ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 січня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 через представника - адвоката Шаповалова А. М. звернулась до суду з позовом ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 червня 1997 року до 31 серпня 2020 року сторони перебували у шлюбі. 17 вересня 2020 року між сторонами було укладено договір про поділ майна подружжя, згідно умов якого спільне сумісне майно, що належить позивачу передається повністю у власність відповідача, а позивач отримує грошову компенсацію у розмірі 350 000,00 євро. Також відповідно до умов договору сторони домовились, що грошова компенсація за передачу у власність відповідачу спільного сумісного майна сторін, буде здійснюватися поступово, згідно графіку, який попередньо погоджений сторонами. Відповідно до цього графіку відповідач зобов`язався 01 жовтня 2021 року сплатити позивачу грошову суму у розмірі 90 000 євро, а остання зобов`язалася вчинити всі необхідні дії та надати згоду на припинення права спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак умови договору про поділ майна подружжя відповідачем виконано не було. З огляду на значну цінність вказаної квартири, відмова виконувати умови договору зі сторони відповідача свідчить про недобросовісні дії з його боку та відсутність реальних намірів щодо справедливого розподілу спільного майна сторін.

ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності: на 1/2 частки від спільних сумісних корпоративних прав в статутному капіталі Науково-виробничого приватного підприємства «Олєкс»; на 1/2 частину від частки спільних сумісних корпоративних прав, належних відповідачу, в статутному капіталі ТОВ «Медичний центр «ПРОФМЕД»; на 1/2 частки квартири загальною площею 70,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Також позивач просила визнати за нею право власності на рухоме майно, яке знаходиться в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: стіл - 1 шт, дерев`яна шафа для мінібару - 1 шт, крісло - 4 шт, маленький круглий стіл - 1 шт, шафа для одягу - 1 шт; двоспальне ліжко - 1 шт, лампа - 1 шт, вмонтовані кухонні меблі з вмонтованою кухонною технікою, пральна машина, люстри, картини.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2022 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в частині позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири, за адресою: АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 права власності на рухоме рухоме майно, яке знаходиться в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: стіл - 1 шт, дерев`яна шафа для мінібару - 1 шт, крісло - 4 шт, маленький круглий стіл - 1 шт, шафа для одягу - 1 шт; двоспальне ліжко - 1 шт, лампа - 1 шт, вмонтовані кухонні меблі з вмонтованою кухонною технікою, пральна машина, люстри, картини, - закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідна частина заявлених позовних вимог є майновим спором між колишнім подружжям щодо права власності на майно, придбане подружжям в іншій державі, в зв`язку з чим на цей спір розповсюджуються правила виключної підсудності, тому повноважним судом у цій справі є суд держави, на території якої знаходиться спірне нерухоме майно.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 січня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова А. М. залишено без задоволення, ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2022 року - без змін.

Апеляційний суд погодився із позицією суду першої інстанції. Встановивши, що спір у цій справі виник між громадянами України стосовно поділу нерухомого майна подружжя, яке набуте за час зареєстрованого шлюбу та знаходиться на території Латвійської Республіки, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що за законодавством України ця справа в частині поділу вказаного майна є справою з іноземним елементом, а компетентним судом у цій справі є суд держави, на території якої знаходиться спірне нерухоме майно. Суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про поділ вказаних об`єктів нерухомого майна, які знаходяться за межами України за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги про те, що сторони проживають на території України, тому даний спір підсудний судам України, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать правовій позиції щодо правил визначення міжнародної підсудності спорів про поділ нерухомого майна.

22 лютого 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов А. М. надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 січня 2023 року.

У касаційній скарзі він просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 січня 2023 року, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що сторони проживають на території України, а тому спір про поділ відповідного майна може бути розглянутий українським судом. Суди не врахували статтю 20 Договору між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах (далі - Договір) (ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Договору між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини»). Суди не взяли до уваги статті 75-77 Закону України «Про міжнародне приватне право». Також заявник вважає за необхідне відступити від правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 2-954/2004, на яку послався суд апеляційної інстанції. Спір між сторонами стосується спільного сумісного майна подружжя, тому Регламент Ради Європейського Союзу № 44/2001 до цих правовідносин не можна застосовувати (частина друга статті 1 цього Регламенту).

Перевіривши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження у зв`язку із наступним.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі щодо відповідної частини позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із того, що спір у цій справі виник між громадянами України стосовно поділу спільного сумісного майна подружжя, яке набуте за час зареєстрованого шлюбу та знаходиться на території Латвійської Республіки, зокрема й нерухомого майна. Тому за законодавством України та укладеними нею міжнародним договором ця справа є справою з іноземним елементом, а компетентними у справах з іноземним елементом визнаються суди держави, на території якої знаходиться спірне нерухоме майно

Колегія суддів Верховного Суду погоджується із відповідними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам, встановленим судами на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів.

Суди установили, що між сторонами виник спір, в тому числі з приводу поділу нерухомого майна - квартри, що знаходиться на території Латвійської Республіки, а саме, м. Рига, вул. Пулквежа Бриежа, будинок АДРЕСА_1 . Це майно за твердженням позивача, було набуто подружжям за час перебування сторонами у шлюбі. Сторони є громадянами України.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що іноземний елемент ? ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, а саме: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України (стаття 4 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Згідно із частинами першою, другою статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом.

Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться.

Право власності та інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано (частина перша статті 40 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Частиною другою статті 42 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, у якій це майно знаходиться.

За статтею 20 Договору якщо даний Договір не встановлює іншого, суди кожної з Договірних Сторін компетентні розглядати цивільні, сімейні та трудові справи, якщо відповідач має на її території місце проживання (частина перша статті 20 Договору).

За позовами про право власності та інші речові права на нерухоме майно виключно компетентні суди Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно (частина друга статті 20 Договору).

Суди Договірних Сторін розглядають справи і в інших випадках, якщо про це є письмова угода сторін. При наявності такої угоди суд припиняє провадження по справі за заявою відповідача, якщо така заява зроблена до наведення заперечень по суті позову. Виключна компетенція судів не може бути змінена угодою сторін (частина третя статті 20 Договору).

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України (частина друга статті 3 ЦПК України)

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Встановивши, що спір у цій справі виник між громадянами України стосовно поділу спільного сумісного майна подружжя, яке набуте за час зареєстрованого шлюбу та знаходиться на території Латвійської Республіки, зокрема й нерухомого майна, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що за законодавством України ця справа є справою з іноземним елементом, а компетентним судом у цій справі є суд держави, на території якої знаходиться спірне нерухоме майно - суд Латвійської Республіки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 428/11139/17.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належно оцінки тому, що сторони проживають в Україні, тому спір підсудний саме українському суду не спростовують правових висновків судів попередніх інстанцій про те, що справа в частині поділу нерухомого майна має виключну підсудність тієї країни, в якій це майно знаходиться.

Аргументи касаційної скарги про неврахування статтей 75-77 Закону України «Про міжнародне приватне право» не заслуговують на увагу, оскільки частиною другою статті 20 Договору визначено виключну компетенцію суду Латвійської Республіки щодо розгляду спору про право власності на спірне нерухоме майно, яке знаходиться на території цієї держави. При цьому, за частиною третьою статті 20 Договору виключна компетенція судів не може бути змінена угодою сторін (позивача та відповідача).

Доводи касаційної скарги про неврахування статті 20 Договору є помилковим, оскільки частина друга цієї статті визначає підсудність спору про право власності на нерухоме майно суду за місцем знаходження майна і висновки судів узгоджуються із вимогами цієї статті.

Посилання касаційної скарги про те, що апеляційний суд застосував до спірних правовідносин положення Регламенту Ради Європейського Союзу № 44/2001 (Брюссельської постанови), оскільки вказаний нормативний акт не є частиною законодавства України та не застосовується до справ щодо права власності, яке виникло із сімейних правовідносин, ніяк не вплинуло на правильне вирішення заявленого процесуального питання. Разом з тим загальнообов`язкові норми міжнародного приватного права та норми ЦПК України, які є джерелом права України судами застосовано правильно.

Відступ від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20).

Касаційна скарга не містить належних, достатніх та обґрунтованих аргументів щодо необхідності відступу від правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 2-954/2004.

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Із касаційної скарги убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 січня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук