СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/8860/21

пр. № 2/759/101/23

04 травня 2023 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журибеда О.М.

за участю секретаря - Багінської І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Оболонський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану (РАЦС) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання батьківська та встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в я кому просить: - визнати факт батьківства ОСОБА_1 щодо ОСОБА_4 ; - зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною та визначити спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення днів зустрічі з правом прогулянок по місту, відвідування дитячих розважальних закладів, не порушуючи при цьому режиму дня дитини, а саме: - щотижня з 10:00 год. суботи до 10:00 год. неділі за місцем зареєстрованого та фактичного проживання батька; - спілкування та зустрічі батька з дитиною за місцем проживання батька протягом всього дня у світкові дні: день народження дитини (20.07.), Новий рік (з 31.12 по 01.01.). Різдво Христове (07.01.), Пасха (Великдень), у кожен непарний рік; - у період осінніх, зимових, весняних, літніх канікул - 50% канікулярного періоду; - у будь-який інший час, день чи період року за бажанням дитини та за домовленістю з матір`ю дитини.

Позов мотивований тим, що 16.08.2008 року між сторонами був укладений шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син - ОСОБА_5 12.03.2013 року шлюб було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі №2608/20130/12. Після розлучення позивач та відповідач ще деякий час проживали разом, продовжували вести спільне господарство до 2017 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та відповідача народилася донька - ОСОБА_4 . У зв`язку з тим, що під час народження доньки, позивач перебував за межами м. Києва, запис про батька дитини у книзі реєстрації народжень було зроблено зі слів відповідача. Позивач приймає участь у житті обох дітей, з того часу, як він не перебуває у стосунках з відповідачем, цікавиться моральним та фізичним станом дітей, надсилає кошти для утримання дітей на особовий рахунок відповідача. Зазначає, що є батьком дитини, про те відповідач від добровільного визнання батьківства відмовилась. Вказує, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною. Така ситуація не відповідає інтересам дитини, якій потрібно регулярне спілкування з батьком. У зв`язку з чим, звернувся за захистом своїх прав до суду.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.05.2021 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.07.2022 року у справі призначено судово-медичну генетичну експертизу.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.11.2022 року відновлено провадження, експертизу не проведено.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 03.09.2021 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязв, оскільки позивач не є батьком дитини ОСОБА_4 , посилаючись на обставини зазначенні у відзиві.

В судове засідання представник третьої особи не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності представника.

З`ясувавши обставини по справі, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши наявні докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України.

Відповідно до ст.7 Конвенції «Про права дитини» - дитина, наскільки це можливо повинна знати своїх батьків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Київ народилась ОСОБА_4 , що підтверджуєть свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21.07.2017 року виданого Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, де зазначено матір`ю дитини - ОСОБА_2 , а батьком дитини - ОСОБА_1 (а.с.37).

Як встановлено в судовому засіданні, державна реєстрація народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була проведена відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові дитини записуються за її вказівкою, що не заперечує і відповідач, зазначаючи дані обставини у відповіді на відзив.

Отже, підставою актового запису про народження дитини є заява її матері; запис про батька дитини вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України.

Відповідно до ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, або за рішенням суду.

Визнання батьківства це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини. Однак одного волевиявлення особи щодо визнання себе батьком певної дитини недостатньо для настання правових наслідків. Необхідно також ще й волевиявлення матері дитини, яке полягає у вираженні згоди на те, щоб чоловік був записаний батьком її дитини. Саме тому вимагається подання до органів реєстрації актів цивільного стану спільної заяви матері дитини та чоловіка, який вважає себе батьком цієї дитини.

Визнання батьківства є констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів реєстрації актів цивільного стану, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною.

Згідно ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Відповідно до ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений батьком дитини.

Відповідно до роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2008 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за нормою статей 213,215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Із заявленого ОСОБА_1 позову судом встановлено, що позивач визнає своє батьківство щодо неповнолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказуючи, що після розірваня шлюбу до 2017 року продовжував стосунки з відповідачем, вони разом проживали як чоловік та дружина до народження дитини та вели спільне господарство а відтак він хоче бути батьком народженої ОСОБА_8 дитини та узаконити своє батьківство.

Факт його батьківства знайшов своє підтвердження в судовому засідання, зокрема, скріншотом переписки сторін у месенджері «Вайбер», де позиавч просить зустрічі зі своєю дочкою, а відповідач у відповідь повідомляє, що коли останні будуть гуляти, можливо зустрінуться.

Також, на підтвердження своїх вимог, позивач долучив до матеріалів справи квитанції №2000-5010-3973-0899 від 23.06.2020 року та №2065-5628-6881-0834 від 27.08.2020 року, платником якого є ОСОБА_1 , а отримувачем ОСОБА_2 , відповідно до яких призначення платежу - допомога на дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 12, 13).

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути результат судово-генетичної експертизи.

Ухвалою суду від 05.07.2022 року по справі була призначена судова судово-медична генетична експертиза щодо встановлення факту біологічного батьківства (спорідненості) позивача ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно повідомлення про неможливість проведення експертизи згідно ухвали суду від 05.07.2022 року, ОСОБА_2 на неодноразові призначення дати відбору зразків крові не з`явилась, що унеможливило проведення експертизи (а.с. 166).

Відповідно ч.1 ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Дані обставини дають підстави суду припустити, що відповідач ухиляється від участі в експертизі, оскільки побоюється її результатів, а тому визнає факт, який треба було встановити експертизою, доведеним.

Тому на підставі доказів, що належним чином оцінені, суд дійшов висновку про те, що системне та неодноразове ухилення відповідача від проведення судово-медично генетичної експертизи шляхом нез`явлення її до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів та нез`явлення в судові засідання свідчить про її небажання отримати висновки щодо походження дитини та дає суду можливість визнати факт, який вона заперечує, та підстави встановити походження дитини від позивача, виходячи з інтересів дитини.

Суд також враховує психологічне значення для дитини рішення суду про визнання батьківства, оскільки завдяки цьому рішенню дитина одержує можливість реалізувати своє природне право знати свого батька. Завдяки йому утверджується природний обов`язок батька турбуватися про своїх нащадків.

За таких обставин, з урахуванням викладеного, зважаючи на зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про доцільність задоволення вимог позивача щодо визнання батьківства.

Щодо заявленої вимоги про зобов`язання відповідача не чинити першкоди у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною суд зазначає наступне.

За приписамист. 7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав,установленихКонституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.На кожного з батьків покладаєтьсяоднакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 141 СК України на батьків покладенірівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитинине впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Право батька, матері та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом, закріплено положеннями ст. 153 СК України.

При цьому, у відповідності до положень ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами,у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України передбачено порядок вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Так, за її змістом орган опіки та піклування за заявою матері, батька дитини визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ч. 1ст. 159 СК України).

В такому випадку, як визначено приписами ч. 2ст. 159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Правовий аналіз вказаних вище положень законодавства дає підстави для висновку, що участь суду при вирішенні питання щодо способу участі батька у вихованні дітей є необхідною у випадку наявності перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, яка створюється одним з батьків іншому, зокрема, у випадку ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування.

Згідно з ч. 2 ст. 159 СК України, під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заявлена позивачем вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дитиеою та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітньою дитиною є передчасною і не може бути вирішена одночасно із вимогою про визнання батьківства, так як суд не здійснює захист прав, які на час звернення до суду порушені не були, оскільки юридичний статус батька позивач набуде лише після набрання даного рішення суду законної сили.

За таких обставин, в задоволені позову в цій частині слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 12, 200, 206, 247, 258, 265 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Оболонський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану (РАЦС) Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання батьківська та встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною - задовольнити.

Визнати факт батьківства ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт з безконтактним електронним носієм НОМЕР_2 , дата видачі - 27.11.2019 року, орган, що видав - 8032, РНОКПП НОМЕР_3 ) щодо ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження НОМЕР_4 , що видане Оболонським районним у м. Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 21.07.2017 року, актовий запис №1227).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Журибеда