Провадження № 22-ц/811/3138/22 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: відповідача ОСОБА_1 , його представника

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні власною квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_1 у цій квартирі.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2021 року він купив вказану квартиру у ОСОБА_4 , однак, відповідач ОСОБА_1 , який є батьком ОСОБА_4 , почав заявляти свої претензії щодо квартири та чинити перешкоди у користуванні нею, посилаючись в тому числі й на свою реєстрацію в спірній квартирі.

Позивач зазначає, що відповідач є членом сім`ї попереднього власника квартири, у вказаній квартирі фактично не проживав, а вселився вже після того, як він (позивач) купив квартиру, жодних домовленостей щодо збереження права користування квартирою після зміни її власника не було, більше того, за умовами договору купівлі-продажу, відповідач зобов`язаний був звільнити квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3 , в особі свого представника адвоката Приступи Л.Л., просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апелянт зазначає, що він є власником спірної квартири, тому має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням своїм майном, право власності на яке, в силу закону, не може бути порушено чи обмежено.

На переконання апелянта, суд допустив порушення норм матеріального права, оскільки не застосував закон, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, а також не дав належної правової оцінки доказам, дослідженим у судовому засіданні, дійшовши помилкового висновку про недоведеність заявлених ним позовних вимог, притому, що відповідач визнав ту обставину, що задля безпеки змінив замки у вхідних дверях спірної квартири.

Окрім того, апелянт звертає увагу, що, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачу належить на праві приватної власності земельна ділянка та житловий будинок у Тернопільській області, відтак, він має власне альтернативне житло.

В судове засідання апеляційного суду позивач не з`явився, його представник подав заяву про розгляд справи у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є двокімнатна квартира, житловою площею 40,3 кв.м., загальною площею 61,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Власником спірної квартири є позивач ОСОБА_3 , який набув її у приватну власність на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 08.10.2021 року з ОСОБА_4 , якій квартира належала на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 10.11.2006 року за реєстровим номером 3-1955 (а.с.5-13).

Договір купівлі-продажу квартири від 08.10.2021 року посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович О.С. та зареєстрований в реєстрі за номером 2061 (а.с.5-7).

Даний договір не оспорювався в судовому порядку і є чинним на момент розгляду справи в суді.

Пунктом 9 договору передбачено, що згідно довідки з місця проживання від 08.10.2021 року, виданої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович О.С., у відчужуваній квартирі зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зобов`язується знятися з реєстраційного обліку до 15.01.2022 року.

Відповідач ОСОБА_1 є батьком продавця квартири ОСОБА_4 і був вселений у спірну квартиру, як член сім`ї власника квартири, та зареєстрований у ній з 16.12.2014 року, що підтверджується відміткою у його паспорті (а.с.52-53) та довідкою №95546 про реєстрацію місця проживання особи від 31.05.2022 року (а.с.79).

Відповідач ОСОБА_1 не оспорював договір купівлі-продажу квартири, укладений між його дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та позивачем ОСОБА_3 , а тому доводи відповідача про відчуження дочкою квартири без його відома не мають правового значення для вирішення даного спору.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст.ст.13, 41 Конституції України).

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Аналогічне за змістом положення міститься у статті 150 ЖК України, якою передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпорядитися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.2 ст.156 ЖК).

У відповідності до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина (чоловік) власника житла, їх діти та батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство.

Враховуючи наведене, позивач ОСОБА_3 , як власник квартири за адресою: АДРЕСА_2 , має право на безперешкодне користування та розпорядження цією квартирою.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401 406 ЦК України.

Частиною першою статті 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач, зокрема, покликався на те, що відповідач не проживав у спірній квартирі понад строки, встановлені статтею 405 ЦК України, і жодних домовленостей щодо проживання відповідача у спірній квартирі після зміни її власника не було, відтак, він є таким, що втратив право на користування квартирою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач проживав у спірній квартирі і позивачем не доведено підстави для зняття відповідача з реєстрації у спірній квартирі.

Однак, суд не врахував правового статусу відповідача, право якого на користування квартирою для проживання є похідним від права колишнього власника квартири, членом сім`ї якого він був.

Колегія суддів звертає увагу, що, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України і цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у вказаній статті.

Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас, правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено завдання суду при здійсненні правосуддя та вказано, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Проте, суд першої інстанції інстанцій зазначених вимог закону не врахував та дійшов формального висновку про відмову в задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, на що мав повноваження згідно з вимогами ЦПК України, до того ж, позивач, як на правову підставу у своїй заяві покликався на норму статті 391 ЦК України.

Висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак, порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається наявність спору між позивачем, як власником квартири АДРЕСА_1 , та відповідачем, який є членом сім`ї колишнього власника квартири, щодо права відповідача на користування чужим майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що відповідач є членом сім`ї попереднього власника квартири, який у зв`язку з продажем квартири втратив правовий зв`язок з квартирою, а тому право члена його сім`ї на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу нового власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України, що відповідає висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі №243/7004/17-ц, який, згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України, необхідно враховувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Необхідно зазначити, що істотне значення має та обставина, що відмова в позові з причин неправильного визначення правової підстави за одночасної ідентичності матеріального змісту позовних вимог, фактично скеровує позивача на повторне звернення до суду, повторне проходження судових процедур, у тому числі і сплату судових витрат, повторне доведення фактичних підстав позову тощо, що не відповідатиме принципам розумності та справедливості, а також спотворює завдання цивільного судочинства, зафіксоване у статті 2 ЦПК України.

Водночас, відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (Закон №1382-IV), зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те що Закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, як такої, що втратила право користування жилим приміщенням у зв`язку із зміною його власника.

Суд першої інстанції наведених вище норм матеріального та процесуального права не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору по суті, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_1 у цій квартирі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 28 квітня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк