Справа № 128/3534/21
Провадження № 22-ц/801/748/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 рокуСправа № 128/3534/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Якименко М. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради про дострокове розірвання контракту та звільнення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Куцого Р. А. на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Карпінської Ю. Ф. від 13 лютого 2023 року,

встановив:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з цим позовом, за яким просила визнати незаконним та скасувати рішення 17 сесії 8 скликання Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області «Про дострокове розірвання контракту та звільнення директора Комунального некомерційного підприємства «Мурованокуриловецька центральна районна лікарня» Гук В. П.» № 1818 від 06 грудня 2021 року.

Позов мотивовано тим, що 11 лютого 2020 року її було призначено директором Комунального некомерційного підприємства «Мурованокуриловецька центральна районна лікарня» (далі КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ», Підприємство) згідно з рішенням 33 сесії 7 скликання Мурованокуриловецької районної ради Вінницької області від 07 лютого 2020 року № 445. 11 лютого 2020 року між нею та Мурованокуриловецькою районною державною адміністрацією Вінницької області укладено контракт на строк до 11 лютого 2023 року, за яким директор зобов`язувався безпосередньо і через уповноважений орган управління майном здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством з метою забезпечення виконання його статутних завдань, надання належної, якісної та кваліфікованої медичної допомоги, ефективної діяльності підприємства, раціонального використання і збереження закріпленого за підприємством майна. 13 липня 2020 року укладено додаткову угоду № 1 до контракту (внесені зміни щодо матеріального забезпечення директора). У зв`язку з процедурою припинення Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Вінницької області спільне комунальне майно, в тому числі КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ», передано Мурованокуриловецькій селищній раді Могилів-Подільського району Вінницької області та затверджено нову редакцію статуту КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ». У новій редакції статуту КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ», затвердженого рішенням 4 сесії 8 скликання Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області від 29 січня 2021 року № 56, в п. 7.2 вказано, що поточне керівництво (оперативне управління) Підприємством здійснює керівник Підприємства директор, який призначається на посаду і звільняється з неї відповідно до чинного законодавства та який відповідає кваліфікаційним вимогам МОЗ. Строк найму, права, обов`язки і відповідальність директора, умови його матеріального забезпечення, інші умови найму визначаються контрактом, який укладається з Засновником. 23 лютого 2021 року укладено додаткову угоду до контракту (внесені у текст контракту зміни щодо визначення засновника та матеріального забезпечення директора). Рішенням 17 сесії 8 скликання Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області від 06 грудня 2021 року № 1818 достроково розірваний контракт та звільнено директора КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» ОСОБА_1 .

Вважала, що це рішення прийняте з порушенням норм трудового законодавства, не відповідає умовам контракту, а тому є незаконним та підлягає скасуванню, тому що звільняючи її за пунктом 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) з передбачених контрактом підстав, у рішенні немає посилання на конкретний підпункт пункту 24 контракту, який встановлює підстави для його розірвання. В оскаржуваному рішенні відповідач посилався на неналежне виконання завдань, передбачених статутом підприємства та контрактом, але підставою розірвання контракту може бути лише систематичне невиконання обов`язків. Помилковим також є посилання на довідку про перевірку діяльності КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» від 25 листопада 2021 року, оскільки довідка не встановлює обставин, які можливо кваліфікувати чи розглянути як підставу до припинення контракту. Вважала, що порушення у роботі працівника мають бути доведені у відповідний спосіб наказом, постановою, вироком чи рішенням суду в разі допущення особою вимог податкового, трудового законодавства чи іншого законодавства, а не довідкою. З цією довідкою вона не була ознайомлена, можливості надати пояснення щодо викладених у ній недоліків у роботі директора КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» ОСОБА_1 не мала. При цьому рішенням 17 сесії 8 скликання Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області від 30 листопада 2021 року № 1410 взято до відома без зауважень звіт директора КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» Гук В. П. про роботу підприємства за 2020 2021 роки.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 лютого 2023 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у даному випадку суд не встановлює наявність чи відсутність вини позивачки у порушеннях, зазначених у довідці про перевірку діяльності КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» від 25 листопада 2021 року та Акті позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» за період з 01 січня 2020 року по 30 квітня 2022 року від 17 червня 2022 року № 11-30/3. Наявність вказаних порушень, які підтверджені належними та допустимими доказами, свідчить про невиконання обов`язків, визначених у пункті 6 контракту з директором КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» від 11 лютого 2020 року, що, в свою чергу, є підставою для його розірвання та звільнення директора з посади, відповідно до пункту 24 контракту.

Суд не взяв до уваги нові підстави позову, оскільки відповідної заяви позивачкою з дотриманням вимог чинного законодавства подано не було; доказів перебування на лікарняному ОСОБА_1 , а саме: створеного 06 грудня 2021 року медичного висновку про її непрацездатність в електронному реєстрі листків про непрацездатність: В5Т2-ВРКР-А5ХХ-6СТА, направлення 0714-8463-3430-6023, про що зазначається в додаткових поясненнях, суду не надано. Крім того оскарження розпорядження Мурованокуриловецького селищного голови про звільнення ОСОБА_1 є предметом розгляду іншої справи, яка перебуває в провадженні Вінницького районного суду Вінницької області (справа № 128/179/22).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення суду і ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на ті ж обставини, що і у позовній заяві. У доповненні до апеляційної скарги звертала увагу, що суд помилково послався на постанову Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», яка не підлягає до застосування до правовідносин сторін, оскільки КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» не є підприємством державної власності. Натомість не застосував пункт 22 Положення про порядок укладення контракту при прийнятті (найманні) на роботу працівника, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, за яким у разі невиконання або неналежного виконання працівником обов`язків, передбачених у контракті, його може бути достроково розірвано з попередженням відповідної сторони за два тижні. Зазначала, що комісія, яка склала довідку від 25 листопада 2021 року створена не уповноваженою на те посадовою особою селищним головою, відповідно не мала повноважень здійснювати перевірку діяльності КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ», а акту позапланової виїзної перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» від 17 червня 2022 року, на який суд послався як на доказ невиконання позивачкою обов`язків, передбачених контрактом, на час прийняття оскаржуваного рішення 06 грудня 2021 року не існувало.

Мурованокуриловецька селищна рада подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням Мурованокуриловецької районної ради Вінницької області 33 сесії 7 скликання № 445 від 07 лютого 2020 року ОСОБА_2 (після зміни прізвища ОСОБА_1 ) прийнята на посаду директора КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ», як переможниця конкурсу на умовах контракту строком на три роки (Т. 1 а. с. 17).

11 лютого 2020 року між Мурованокуриловецькою районною державною адміністрацією Вінницької області та ОСОБА_2 укладено контракт строком на три роки (Т. 1 а. с. 18 21 ).

29 січня 2021 року рішенням 4 сесії Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області 8 скликання № 56 затверджено Статут КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» (Т. 1 а. с. 72 77 ).

Рішенням 17 сесії 8 скликання Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області від 06 грудня 2021 року № 1818 розірвано достроково контракт, укладений 11 лютого 2020 року з директором КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» ОСОБА_1 , та звільнено її з посади директора КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» 07 грудня 2021 року (Т. 1 а. с. 12).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша, друга статті 2 ЦПК України).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Ефективність обраного засобу юридичного захисту, з практичної та законодавчої точки зору є головним критерієм його обрання. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 676/58/17-ц виснував, що спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Як правило суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Обрання конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Європейської конвенції про права людини. Так у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Зі змісту цих норм та висновків ЄСПЛ випливає загальне правило ефективний спосіб захисту такий, за умови застосування якого «один спір має вирішуватися судами лише один раз, по одному спору має прийматися лише одне судове рішення». Тобто після ухвалення остаточного судового рішення у справі відбувається повне відновлення порушеного, невизнаного або оспорюваного права позивача. Якщо ж для такого відновлення може виникнути необхідність у повторному зверненні за судовим захистом, такий спосіб захисту визнати ефективним неможна.

Предметом позову у цій справі є визнання незаконним та скасування рішення 17 сесії 8 скликання Мурованокуриловецької селищної ради «Про дострокове розірвання контракту та звільнення директора КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ» ОСОБА_1 » № 1818 від 06 грудня 2021 року.

Згідно з частиною першою статті 232 КЗпП України безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами:

1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються;

2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу;

3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу;

4) роботодавця про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації;

5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено роботодавцем і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав;

6) працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи (крім випадків виконання робіт чи надання послуг за гіг-контрактом у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні»).

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У разі наявності підстав для поновлення на роботі працівника, який був звільнений у зв`язку із здійсненим ним або його близькою особою повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, та за його відмови від такого поновлення орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату йому грошової компенсації у розмірі шестимісячного середнього заробітку, а у випадку неможливості поновлення у розмірі дворічного середнього заробітку.

У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

При винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації (крім випадків виконання робіт чи надання послуг за гіг-контрактом у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні»), орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

За відсутності підтверджень, що резидент ОСОБА_3 ввів фізичну особу в оману щодо правової природи гіг-контракту, вчиненого з нею згідно із Законом України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні», його укладення та/або виконання не може вважатися вступом у трудові відносини та/або виконанням роботи без укладення трудового договору (контракту).

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Тобто закон визначає такі способи захисту працівника від незаконного звільнення: поновлення на роботі, зміна дати і формулювання причини звільнення, оплата за час вимушеного прогулу, а також відшкодування моральної шкоди (стаття 237-1 КЗпП України).

Вирішення спорів нерозривно пов`язане із здійсненням права на захист суб`єктивних прав. Будь-яке суб`єктивне право підлягає захисту, а носій цього права володіє відповідною правомочністю на його захист за допомогою засобів, передбачених законодавством. Ця правомочність є одним із елементів суб`єктивного цивільного права, яка проявляє себе лише в ситуаціях, коли хтось посягає, оспорює або порушує це суб`єктивне право.

Отже право на захист нерозривно пов`язане з матеріальним суб`єктивним правом, не може існувати без нього, сама природа суб`єктивного права передбачає можливість його захисту.

Право на захист закріплене, перш за все, в нормах матеріального права, а в процесуальних нормах закріплений порядок його реалізації.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Порядок реалізації цієї норми Конституції України визначається галузевими нормами вітчизняного права, закріпленими, насамперед, у процесуальних кодексах. Водночас цією статтею Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Принцип диспозитивності є одним з найважливіших принципів цивільного процесуального права України (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Так за змістом частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Очевидно, що сама по собі вимога про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про розірвання контракту (дострокове припинення строкового трудового договору) без застосування установлених статтею 235 КЗпП України способів захисту працівника від незаконного звільнення не є ефективним способом захисту прав такого працівника, оскільки її задоволення автоматично не призводить до поновлення порушеного права.

Більше того, як пояснив в суді апеляційної інстанції представник позивачки адвокат Куций Р. А., у Вінницькому районному суді Вінницької області перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області, Мурованокуриловецького селищного голови Цибульської Г. М., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, КНП «Мурованокуриловецька ЦРЛ», про визнання незаконними та скасування розпоряджень про звільнення, поновлення на роботі, провадження у якій зупинено до вирішення цієї справи.

Тобто метою звернення з цим позовом є не захист права позивачки на працю, а створення передумов для преюдиційного застосування висновків суду в іншій справі (про поновлення на роботі), що є неприпустимим.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку про відмову у позові, але при цьому неправильно встановив правовідносини сторін, норми матеріального права, якими вони регулюються, та порушив норми процесуального права при ухваленні рішення по суті позовних вимог, то рішення необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Куцого Р. А. задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 лютого 2023 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 04 травня 2023 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

М. М. Якименко