Справа № 347/721/22
Провадження № 2/347/46/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді: Крилюк М.І.,

секретаря: Лазорик Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів дарування житлового будинку, загальною площею 134,8кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів дарування земельної ділянки площею 0,0662га, кадастровий номер :01:001:0282, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарськихбудівель і споруд (присадибна ділянка), укладених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 24.07.2017р. було укладено договір позики на суму 61 468 дол США. У встановлений строк вони не виконали взятих на себе зобов`язань, а тому вона звернулася до суду з позовом до одного із боржників ОСОБА_2 та рішенням Косівського районного суду від 26.08.2020р. її позовні вимоги було задоволено. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18.03.2021р. вказане рішення суду залишено без змін. На виконання рішення суду було відкрито виконавче провадження в процесі якого їй стало відомо про те, що садиба, яка належить ОСОБА_2 , перебуває в іпотеці як застава за позику у банку, а тому АТ ОТП Банк як іпотекодержатель садиби не надав згоду ДВС на реалізацію майна. Оскільки рішення суду так і не було виконане, а тому вона звернулася до суду із позовом до решти боржників та справа перебуває на даний час на розгляді в суді. Також 25.06.2019р. між нею та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено інший договір позики у формі розписки на суму 5 250дол.США та вони зобов`язалися повернути суму позики в солідарному порядку до 25.08.2019р., а так як вони не виконали взяті на себе зобов`язання, то вона змушена була звернулася до суду. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14.09.2021р. її позов було задоволено та суд вказав, що суму позики слід стягнути з відповідачів, які є подружжям в солідарному порядку, оскільки кошти вони брали в борг в інтересах сім`ї. Вказані позики родина ОСОБА_8 взяла у позивачки на будівництво будинку та 07.10.2019р. ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок, загальною площею 134.8кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0662га. Під час виконавчого провадженні їй стало відомо про те, що ОСОБА_3 подарувала вказаний будинок та земельну ділянку своїй невістці ОСОБА_4 , а вона в свою чергу 19.03.2021р. подарувала це майно своїй мамі ОСОБА_5 .

Вважає, що всі правочини є фіктивними та вчинені виключно для уникнення боржниками повернення позичених ними коштів. 17.09.2019р. судом були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , однак у липні 2020р. дружина боржника відчужила належні їй житловий будинок та земельну ділянку під час чинного арешту нерухомого майна. Тобто, боржник ОСОБА_2 знаючи про арешт його майна та надаючи згоду на відчуження належної йому частки нерухомого майна на користь невістки діяв недобросовісно. Крім цього, боржники проживають у відчуженому будинку. З цих підстав просить визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію договорів дарування житлового будинку, загальною площею 134,8кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 та визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію договорів дарування земельної ділянки площею 0,0662га, кадастровий номер :01:001:0282, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарськихбудівель і споруд (присадибна ділянка).

Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просить позов задоволити.

Відповідачі про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчать розписки про одержання судових повісток, причину неявки суду не повідомили.

До матеріалів справи долучені заяви від відповідачів та адвоката про неодноразове відкладення судових засідань, які не підтверджені належними доказами та подаються безпідставно, що затягує розгляд даної справи.

При викладених обставинах суд прийшов до висновку, що відповідачі були повідомлені про розгляд справи належним чином, а тому, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України.

Відповідно до ст. 281 ЦПК України Косівський районним судом Івано-Франківської області була постановлена ухвала від 21.03.2023 року про заочний розгляд справи.

Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

В силу вимог 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як встановлено в судовому засіданні між сторонами виникли правовідносини з приводу укладених договорів позики та неповернення позивачці ОСОБА_1 позичених грошових коштів.

Згідно матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до суду з позовом про стягнення з відповідачів суми боргу та її позовні вимоги були задоволені.

Відповідно до ухвали Косівського районного суду від 17.09.2019р. в процесі розгляду справи №347/1779/19 було накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , жителю АДРЕСА_1 в межах ціни позову 61 468 доларів США боргу, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 1 518 874,28грн.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05.08.2021р. видно, що боржнику ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/5 квартири в АДРЕСА_2 та житловий будинок по АДРЕСА_1 , а тому на вказане майно, згідно вище вказаної ухвали суду, було накладено арешт.

Проте, згідно відомостей з реєстру іпотек, садиба, яка розташована по АДРЕСА_1 та належить на праві власності боржнику ОСОБА_2 перебуває в іпотеці банку та на неї накладена заборона на відчуження.

Відповідно до листа АТ «ОТП Банк» від 15.02.2020р. банк, як заставодержатель заставного майна боржника, не надає згоду на його реалізацію.

Згідно листа головного державного виконавця Косівського ВДВС від 20.04.2022р. загальна вартість описаного і арештованого, згідно звіту про оцінку майна, а саме 1/5 квартири в АДРЕСА_3 становить 541 060грн.

Тобто, дані обставини свідчать про те, що рішення суду про стягнення з відповідачів суми боргу не можливо виконати, оскільки садиба перебуває в іпотеці ОТП Банку, який не надає згоду на її відчуження та боржники не мають майна, яке б компенсувало повну суму їхнього боргу, оскільки оцінена сума квартири 541 060грн. є мізерною часткою боргу.

З цих підстав, позивачка вважає, що оскільки родина ОСОБА_8 взяла у неї позики на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 в якому вони на даний час проживають та, як їй стало відомо під час здійснення виконавчих дій, були укладені договори дарування даної новобудови, зокрема під час чинного арешту нерухомого майна ОСОБА_2 , тому вона вважає, що слід визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, оскільки такі правочини фіктивні та вчинені виключно для уникнення боржниками повернення позичених ними коштів та відповідальності за їх неповернення.

Суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджені жодними доказами, які б були підставами для задоволення її вимог.

Зокрема, як стверджується матеріалами справи на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 та земельну ділянку не було накладено арешт, оскільки боржник ОСОБА_2 не був його власником.

Відповідно до матеріалів справи видно, що власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 була ОСОБА_3 згідно ч.1-2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

А тому, ОСОБА_3 , як власник житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 та земельної ділянки мала повне право розпорядитися ними на власний розсуд, що вона і зробила подарувавши житловий будинок і земельну ділянку у липні 2020р. ОСОБА_4 , а вона в свою чергу подарувала вказане майно ОСОБА_5 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.06.2021р. на даний час власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 . Підставою для державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 є договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, серія та номер: 466, 468, видані 19.03.2021р. приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М. При реєстрації права власності за ОСОБА_5 було перевірено відомості про державну реєстрацію іпотеки, обтяжень та заборон відчуження і встановлено, що будь-які обтяження щодо житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 відсутні.

В силу ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

А тому, визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, порушує права власника даного майна ОСОБА_5 , яка в жодні правовідносини з позивачкою не вступала та на законних підставах набула права власності на дане майно.

З цих підстав, вчинені правочини повністю відповідають нормам чинного законодавства, зокрема ст.203 ЦК України, якою визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочимн має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Проте, як вбачається з матеріалів позову ОСОБА_1 не зазначає конкретних підстав для визнання договорів дарування недійсними. Твердження позивачки про те, що правочини вчинені під час чинного арешту нерухомого майна, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та спростовується матеріалами справи та доказами отриманими в процесі розгляду даної справи, якими підтверджено на яке саме майно боржника було накладено арешт.

Крім цього, ОСОБА_3 відчуження нерухомого майна здійснила протягом тривалого часу, оскільки 07.10.2019р. вона набула право власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , а договори дарування вчинені у липні 2020р. та 19.03.2021р., що спростовує твердження позивачки про фіктивність правочинів та вчинення їх виключно для уникнення боржниками повернення позичених ними коштів, оскільки все це відбувалося на протязі майже двох років.

За правилами ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В судовому засіданні також не знайшло свого підтвердження посилання позивачки про те, що спірний договір дарування є фіктивним, укладений без наміру настання наслідків, що обумовлені ним, між родичами та з метою уникнути цивільно-правової відповідальності за договором позики.

Відповідно до положень ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного договору дарування передано житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 спочатку ОСОБА_4 , а потім ОСОБА_5 . Матеріали справи не містять відомостей щодо наявності заборони/обтяження на вказаний житловий будинок та земельну ділянку на момент вчинення правочину.

Зокрема, на момент вчинення правочину заборони в реєстрі іпотек не було, реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договір укладений в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно.

Відповідно до положень ч.3ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим, позивачкою ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами того, що спірний договір укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним чи інші передбачені нормами чинного законодавства підстави щодо визнання таких договорів недійсними.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, не доведеними належними доказами, а тому не підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, ст.ст. 203, 319, 321, 626-627 ЦК України та керуючись ст.ст. 263-265, 280-282 ЦПК України, суд , -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів дарування житлового будинку, загальною площею 134,8кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів дарування земельної ділянки площею 0,0662га, кадастровий номер :01:001:0282, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарськихбудівель і споруд (присадибна ділянка), укладених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Крилюк М.І.