ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року м.Суми

Справа №592/15901/21

Номер провадження 22-ц/816/355/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Сумська міська рада, ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сергієнка Олега Юрійовича

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 листопада 2022 року в складі судді Котенко О.А., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 30 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в:

16 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Сумської міської ради, ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Свої вимоги мотивував тим, що він є власником 3/4 частин житлового будинку та 3/4 частин земельної ділянки кадастровий номep :21:013:0057 по АДРЕСА_1 , право власності на які набуте ним 01 жовтня 2009 року у порядку спадкування після смерті матері, ОСОБА_3 . Власником іншої 1/4 частини цього житлового будинку була ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За даними інвентарної справи на будинок по АДРЕСА_1 , станом на 28 вересня 1993 року це будинковолодіння складалося: з житлового будинку літ. «А-І», що був поділений на дві окремі квартири з окремими входами:

- №1 кімнати №1-1, 1-2, 1-3, 1-4 з прибудовами літ. «а1», «а2»: приміщення І, ІІ - сіни (перебувала у користуванні ОСОБА_3 );

- №2 кімната 2-2 з прибудовою літ. «а»: приміщення ІІІ - сіни (перебувала у користуванні ОСОБА_4 ),

- а також сараїв літ. «Б», «Е», «З», вбиральні літ. «У», душу літ. «Д», навісу літ. «Н», кухні літ. «Ж», сіней літ. «К», погребу п/г (перебували у користуванні ОСОБА_3 ) та огорожі №1-3.

На момент отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2 , будинковолодіння по АДРЕСА_1 складалося з: житлового будинку літ. «А-І»: кімнати № 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, з прибудовами літ. «а1», «а2»: приміщення І, ІІ - сіни, а також сараїв літ. «Б», «Е», «З», вбиральні літ. «У», душу літ. «Д», навісу літ. «М», кухні літ. «Ж», сіней літ. «К», погребу п/г та огорожі № 1-2, оскільки згідно з актом поточних змін від 11 червня 2009 року знесено: сіни літ. «а» приміщення ІІІ, частину житлового будинку літ «А-І», а саме кімнату №2-2 та навіс літ. «Н», збудовано: навіс літ. «М».

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 обов`язків власника майна, частина житлового будинку, що перебувала у її користуванні, а саме кімната 2-2 та прибудова літ. «а»: приміщення ІІІ - сіни, прийшла у непридатний для проживання стан, у зв`язку з чим її було знесено. Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі знищення майна, а тому у зв`язку із знищенням майна, що перебувало у користуванні ОСОБА_4 припинилося і її право власності на частку у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Зазначав, що 20 червня 1994 року рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми у спорі між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (№2-547/94), встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , виділено у користування ОСОБА_5 земельну ділянку площею 240 м кв., у користування ОСОБА_3 722 м кв.

У подальшому 07 вересня 2000 року ОСОБА_5 розпорядилася належною їй земельною ділянкою площею 240 м кв., продавши її ОСОБА_6 , за якою рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 жовтня 2009 рок, справа № 2-34/09, визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,0240 га за адресою: АДРЕСА_1 , якій в подальшому присвоєно кадастровий номер :21:013:0055.

Внаслідок дій ОСОБА_4 , пов`язаних із знесенням частини будинку по АДРЕСА_1 , що складали квартиру АДРЕСА_2 , змінилися характеристики вказаного будинку, зменшилася його загальна та житлова площа, чим поза волею іншого співвласника цього житлового будинку, зазнала змін і його частка в частині погіршення характеристик об`єкту, що перебуває в спільній частковій власності.

Вказував, що з 2000 року ні ОСОБА_4 , ні її спадкоємиця ОСОБА_7 станом житлового будинку по АДРЕСА_1 не цікавилися, його не утримували, тому вважав, що його право власності на житловий будинок має бути захищене шляхом припинення спільної часткової власності та визнання за ним права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , а з урахуванням принципу єдності земельної ділянки та житлового будинку, розташованого на ній, за ним необхідно визнати право власності і на земельну ділянку кадастровий номер :21:013:0057.

Посилаючись на вказані обставини просив:

- припинити спільну часткову власність на житловий будинок по АДРЕСА_1 , визнавши за ним право власності на житловий будинок літ. А-І по АДРЕСА_1 , загальною площею 45,8 кв.м, житловою 22,2 кв.м, складовими частинами якого, як об`єкту нерухомого майна також є: сараї Б, Е, З, душ Д, кухня Ж, навіс М, погріб п/г, вбиральня У, огорожа № 1-3;

- припинити спільну часткову власність на земельну ділянку кадастровий номер :21:013:0057 по АДРЕСА_1 , визнавши за ним право власності на земельну ділянку кадастровий номер :21:013:0057 по АДРЕСА_1 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 листопада 2022 року відмовлено повністю в задоволенні позову ОСОБА_1 до Сумської міської ради, ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Сергієнко О.Ю., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 отримала Державний акт та розпорядилася виділеною їй 1/4 частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а тому виходячи з принципу єдності земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруд, земельна ділянка не могла бути окремо відчужена від такої будівлі, тому право власності на 1/4 частину у праві власності в спірному майні підлягає припиненню. Також, житловий будинок АДРЕСА_1 зменшився у розмірах за рахунок знесення кімнати 2-2 з прибудовою літ. «а» та приміщення ІІІ сіни, що перебувала у користуванні ОСОБА_4 та відповідала її частці у житловому будинку.

Не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування ст. 346 ЦК України щодо припинення права власності на частку у житловому будинку у зв`язку з його знищенням з посиланням на те, що будинок не був поділений в натурі між співвласниками, відносно нього не було встановлено порядку користування. Зазначив, що позивачем не оскаржувалося рішення міської ради від 14 червня 2017 року про надання йому у власність 3/4 частин земельної ділянки, а не 100% земельної ділянки.

Вказує про недопустимість формального підходу до вирішення справи та необхідність захисту прав ОСОБА_1 , порушених через недобросовісну поведінку ОСОБА_4 та її спадкоємця ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу Сумська міська рада заперечує проти стягнення судових витрат з міської ради. Просить справу розглянути без її участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Учасники справи повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ВМІ № 421538 від 01 жовтня 2009 року, посвідченого Другою Сумською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-285, ОСОБА_1 є власником 3/4 частин житлового будинку та 3/4 частин земельної ділянки кадастровий номер :21:013:0057 по АДРЕСА_1 (а.с. 11).

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником іншої частини 1/4 житлового будинку по АДРЕСА_1 , була ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6, 7).

Згідно з інформацією Другої Сумської нотаріальної контори спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 була її сестра ОСОБА_7 . Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 не видавалося (а.с. 12, 20).

Із актового запису про смерть № 1944 від 25 травня 2021 року вбачається, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 43).

Згідно з інформацією Сумської міської державної нотаріальної контори спадкова справа після смерті ОСОБА_7 не заводилася (а.с. 44-45).

За інформацією Управління «ЦНАП у м. Суми» ОСОБА_7 на час відкриття спадщини постійно проживала та була зареєстрована разом з сім`єю своєї дочки ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 75-78, 93).

Тобто, спадкоємицею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 є її донька ОСОБА_2 як така, що постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Станом на 28 вересня 1993 року домоволодіння по АДРЕСА_1 складалося з житлового будинку А-І: приміщення №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 2-2 з прибудовами літ. «а1», «а2»: приміщення І, ІІ, ІІІ, а також сараїв літ. «Б», «Е», «З», вбиральні «У», душу «Д», навісу «Н», кухні «Ж», сіней «К», погрібу п/г та огорожі №1-3. Мати позивача ОСОБА_3 успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_8 3/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_4 , жила площа якого 37,4 кв.м, з надвірними будівлями: погріб п/г, кухня «Ж», сарай «З», сарай «Е», огорожа №1-2, сарай «Б» (матеріали інвентаризаційної справи, а.с. 13).

Згідно з актами поточних змін від 11 червня 2009 року були знесені сіни літ. «а», частина житлового будинку літ. «А-І» та навіс літ. «Н», збудовано навіс «М»; загальна площа будинку зменшилася на 21,6 кв.м (а.с. 15 зв.).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 успадкував після смерті ОСОБА_3 3/4 частини житлового будинку А-І з прибудовою, житлова площа якого 22,2 кв.м з відповідною частиною надвірних, господарчих та побутових будівель: сарай «Б», душ «Д», сарай «Е», кухня «Ж», сарай «З», навіс «М», погріб п/г, огорожа 1-3 по АДРЕСА_1 (а.с. 11).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок по АДРЕСА_1 має загальну площу 45,8 кв.м та житлову площу 22,2 кв.м (а.с. 37).

Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, станом на 07 липня 2009 року житловий будинок по АДРЕСА_1 мав житлову площу 22,2 кв.м, загальну площу 45,8 кв.м (а.с. 116 інвентаризаційної справи).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 червня 1994 року був встановлений порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , виділено в користування ОСОБА_5 земельну ділянку площею 240 кв.м, ОСОБА_3 земельну ділянку площею 722 кв.м.

02 вересня 2000 року ОСОБА_5 отримала на вказану частину 240 кв.м земельної ділянки по АДРЕСА_1 Державний акт на право власності на землю та 07 вересня 2000 року продала земельну ділянку ОСОБА_6 . Станом на 2000 рік земельна ділянка, на якій були розташовані будівлі, споруди не могла бути самостійним об`єктом цивільних правовідносин. На час відчуження земельної ділянки за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на 1/4 частину будинку.

Земельний кодекс України 1990 року, який діяв до 2002 року, передбачав загальне правило, за яким доля земельної ділянки визначалася долею нерухомого майна, розташованого на вказаній земельній ділянці.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 жовтня 2009 року за ОСОБА_6 було визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,0240 га, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 37-39) вбачається, що на цей час власником земельної ділянки, площею 240 кв.м, кадастровий номер :21:013:0055 за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_9 на підставі договору дарування земельної ділянки від 10 грудня 2012 року.

За ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на 3/4 частину земельної ділянки, площею 750 кв.м, кадастровий номер :21:013:0057, по АДРЕСА_1 (а.с. 58).

Рішенням Сумської міської ради від 14 червня 2017 року № 2194-МР надана у власність ОСОБА_1 земельна ділянка 3/4 від 0,0750 га, кадастровий номер :21:013:0057 по АДРЕСА_1 (а.с. 59).

Відмовляючи у задоволенні позову про припинення права спільної часткової власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем того, що приведена у непридатний стан частина спірного будинку та знесена частина цього будинку перебували у користуванні саме співвласника ОСОБА_4 , оскільки між співвласниками будинку відсутній договір про порядок користування будинком та господарськими спорудами, поділ будинку не здійснювався, виділ часток у праві спільної часткової власності на спірне нерухоме майно у порядку ст. ст. 364, 367 ЦК України не проводився.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За принципом диспозитивності цивільного судочинства, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За нормами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У зазначеній нормі передбачено, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальний відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником.

Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Згідно з ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється.

Стаття 367 ЦК України передбачає можливість поділу майна, що є у спільній частковій власності, в натурі між співвласниками за домовленістю між ними з припиненням права спільної часткової власності на це майно.

Судом встановлено та не спростовано позивачем у справі, що спірний будинок по АДРЕСА_1 частково зруйнований, є спільною частковою власністю співвласників, частка позивача не виділена в натурі, поділ будинку в натурі не здійснений, порядок користування житловим будинком не встановлений.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що знесена частина спірного будинку та частина будинку, приведена у непридатний стан, перебували у користуванні саме ОСОБА_4 .

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, в межах заявлених позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для припинення права власності співвласника 1/4 частини спірного будинку у порядку ст. 364 ЦК України.

За відсутності проведення виділу у натурі частки позивача із спірного нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності або поділу цього майна у порядку ст. ст. 364, 367 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком суду про безпідставність вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :21:013:0057.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленим у справі судовим рішенням.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сергієнка Олега Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: Ю. О. Філонова

О. І. Собина