Справа № 177/1420/22
Провадження № 2/177/97/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 травня 2023 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Березюк М. В.

за участі: секретаря Баля А. І.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заяво ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду за вказаним позовом до ОСОБА_4 , в якому просив суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 безпідставно отримані грошові кошти в сумі 83000 грн.

В обґрунтування позову вказував, що 04.11.2005 ОСОБА_4 отримала від позивача грошові кошти в сумі 83000 грн., про що свідчить власноручно написана розписка, зі змісту якої слідує, що ОСОБА_4 продала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку. В цей же день, тобто 04.11.2005, відповідач видала на ім`я позивача довіреність на право користування і розпорядження земельною ділянкою площею 8,68 га, що розташована на території Суходільської сільської ради, що належала їй на праві власності, на підставі державного акта на землю 28.01.2002 серії ІV-КР № 009993.

Представник зазначав, що оскільки станом на 04.11.2005 діяв мораторій на продаж землі сільськогосподарського призначення, договір купівлі-продажу земельної ділянки між позивачем та відповідачем укладений не був.

02.11.2022 позивач відправила відповідачу лист з повідомленням про намір укласти договір продажу земельної ділянки належної відповідачу на підставі раніше виданої довіреності, а також запропонувала відповідачу укласти з нею ( ОСОБА_3 ) договір купівлі-продажу земельної ділянки. У разі відмови, просила повернути кошти в сумі 83000 грн. 21.11.2022 представником позивача з`ясовано, що вищевказана довіреність від 04.11.2005 скасована відповідачем 29.01.2018.

Посилаючись на норми ст. 1212 ЦК України, представник позивача просив суд стягнути з відповідача 83000 грн, які були безпідставно отримані ОСОБА_4 , оскільки в силу існування мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення договір купівлі-продажу, у встановленій законом формі між ними укладений не був. Також вказував, що оскільки норми гл. 83 ЦК України не визначають строки виконання зобов`язання набувача щодо повернення безпідставно набутого майна, посилаючись на положення ст. 530 ЦК України, вважав, що відповідач мав повернути кошти протягом 7 днів після отримання вимоги (10.11.2022), однак станом на дату звернення до суду безпідставно отримані кошти не повернуто.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала, надала суду відзив на позов, в якому заявила про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності. Також заперечила те, що позивач не був повідомлений про скасування нею довіреності. Вказувала, що ще 17.10.2017 направляла на адресу позивача та ТДВ «Неоальянс» ОСОБА_5 , листи з повідомленням про припинення дії довіреності, з забороною в подальшому вчиняти дії від її імені та в її інтересах. Також, 23.03.2018 вона направляла позивачу заяву про припинення дії довіреності від 04.11.2005, з доданням витягу з реєстру довіреностей. Зазначала, що строк звернення до суду з позовом про стягнення коштів за розпискою від 04.11.2005 сплив ще 04.11.2008.

Представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якому заперечив доводи відповідача про пропуск строку позовної давності, при цьому посилався на положення ч.5 ст. 261 ЦК України, а саме на відсутність визначеного строку виконання зобов`язань у спірних правовідносинах. Вказував, що норми гл 83 ЦК України не визначають строків виконання зобов`язання набувача щодо повернення потерпілому безпідставно набутого майна, а тому згідно ч.2 ст. 530 ЦК України боржник має виконати обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. Оскільки вимога отримана відповідачем 10.11.2022, то звернувшись до суду 25.11.2022, позивач не пропустив строк позовної давності. В обґрунтування вказаної позиції посилався на практику ВС у справах № 756/5677/17 від 15.09.2021 та № 925/805/1 від 15.10.2019.

Представник відповідача надала заперечення (пояснення) в яких вказала, що зобов`язання не є кондиційними, а є договірними, що виключає можливість застосування ст. 1212-1214 ЦК України. При цьому, представник посилалася на існування довіреності від 04.11.2005 якою, на підставі усної домовленості, відповідач уповноважила позивача в тому числі розпоряджатися належною їй земельною ділянкою, що розташована на території Суходільської сільської ради Долинського району. Існування вказаної довіреності, що є одностороннім правочином, а також договорів оренди щодо вказаної земельної ділянки, на переконання представника відповідача унеможливлює існування кондиційних правовідносин, а тому просила суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування власної позиції посилалася на практику ВП ВС у постановах від 20.11.2018 та 13.02.2019 у справах № 922/3412/17 та № 320/5877/17.

Позивач надав суду додаткові пояснення, в яких наполягав на тому, що спірні правовідносини є саме кондиційними, врегульовані нормами 1212-1214 ЦК України. Акцентував увагу на тому, що вимоги позивача про повернення коштів виникли саме на підставі розписки від 04.11.2005, а не на підставі довіреності від 04.11.2005. В розписці від 04.11.2005 не вказано про те, що грошові кошти отримані згідно довіреності від 04.11.2005 року № 2147, а з неї слідує, що відповідач саме продала позивачеві належну їй земельну ділянку, за що отримала 83000 грн, тобто кошти отримані відповідачем від позивача саме за продаж земельної ділянки, що передбачає укладення між сторонами письмового, нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки, який укладений так і не був. Довіреність від 04.11.2005 № 2147 не є договором купівлі-продажу, а в розписці від 04.11.2005 не вказано, що грошові кошти отримані відповідачем в якості оренди, а отже наявність договору оренди не має правового значення для спірних правовідносин (а.с. 100-101).

В ході судового засідання представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Наполягав на безпідставності отримання відповідачем коштів від позивача та необхідності їх повернення. За відсутності добровільного повернення коштів, просив їх стягнути в примусовому порядку. Наполягав, що оскільки положення ст. 1212-1214 ЦК України не містять строку виконання обов`язку з повернення майна, то в силу ст. 530 ЦК України, позивачем не пропущено строк позовної давності. На питання суду пояснював, що на момент передання коштів ОСОБА_4 його довіритель знала про існування заборони відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення, а відповідно про неможливість укладення договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки та набуття нею права власності на цю земельну ділянку.

Представник відповідача в ході судового засідання позов не визнала. Просила відмовити в задоволенні позову з підстав безпідставності, відсутності кондиційних правовідносин між сторонами, а також у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Повідомила, що її довіритель не заперечує факт підписання розписки від 04.11.2005, але повідомила про невизнання факту отримання коштів, про що у відзиві на позов не зазначалося. Пояснити, чому за таких умов відповідач склала розписку, представник спочатку не змогла, а в подальшому пояснювала, що складаючи розписку відповідач ніби надавала гарантію, що більше нікому не буде передавати вказану земельну ділянку в оренду, після чого в 2012 році отримає від позивача вказані кошти. Зазначала також про недобросовісну поведінку позивача, утримання правовстановлюючих документів на землю позивача, що зумовлювало виготовлення нових документів, а також про несплату орендної плати, що ставало підставою для звернення до суду.

Вислухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, встановивши правовідносини між сторонами та визначившись з нормою права, що підлягає застосуванню до них (норми в редакції, що діяли станом на дату виникнення спірних правовідносин), суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). При цьому, дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 205 ЦК України (положення законодавства застосовуються в редакції, що діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин), правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не

встановлено законом. Так, відповідно до ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які

підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до змісту ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у

листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного

або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Положеннями ст. 209 ЦК України визначалося, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом

або домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

При цьому, відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України, в редакції чинній станом на 04.11.2005, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і

нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Однак, відповідно до постанови Пленуму ВС України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК), оскільки не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх

укладення. Відповідно, виходячи з положень ст. 210, 640 ЦК України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК України.

Так, відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

В даній справі судом встановлено, що 28.01.2002 ОСОБА_6 (а.с. 93-96) видано державний акт на право приватної власності на землю серії IV-КР № 009993 від 28.01.2002, яким посвідчено право власності на земельну ділянку площею 8,68 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництв, розташовану на території Суходільської сільської ради (а.с. 14-15). Вказаний державний акт розпорядженням голови Долинської РДА Кіровоградської області № 142-р від 11.04.2013 визнавався недійсним, у зв`язку з його втратою (а.с. 118), з надання ОСОБА_4 права на виготовлення технічної документації, що стала підставою для передання їй у власність земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:1004 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8, 6778 га (а.с. 119-123, 126-127).

Як слідує з договору оренди від 28.03.2002 вказана земельна ділянка перебувала в оренді ВАТ «Новгородківський Райагрохім», в особі директора Пасічного А.М., правонаступником якого є ТДВ «Неоальянс» (а.с. 46-49). Договір розірвано 09.12.2010 (а.с. 92).

04.11.2005 ОСОБА_4 склала розписку, з тексту якої слідує, що вона продала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку, право на яку посвідчено державним актом IV-КР № 009993 від 28.01.2002, за 83000 грн, які отримала в повному обсязі, претензій до ОСОБА_3 не мала (а.с. 12).

В цей же день, ОСОБА_4 видала довіреність на ім`я ОСОБА_3 , уповноваживши її користуватися і розпоряджатися (продати, якщо в цьому виникне потреба, обміняти, здавати в оренду, в тому числі укладати інші правочини) належною їй земельною ділянкою площею 8,68 га, що розташована на території Суходільської сільської ради, право на яку посвідчено Державним актом IV-КР № 009993 від 28.01.2002. ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 в тому числі, отримувати документи, орендну плату та належні їй кошти за цивільно-правовими договорами гроші, підписувати документи та правочини цивільно-правового характеру, а також вести справи в суді. Вказана довіреність посвідчена 04.11.2005 приватним нотаріусом Новгородськівського районного нотаріального округу (а.с. 13).

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_3 , діючи як представник ОСОБА_4 , передала в оренду ТДВ «Неоальянс», в особі директора ОСОБА_5 , земельну ділянку площею 8,68 га, що належала ОСОБА_4 на підставі державного акта IV-КР № 009993 від 28.01.2002, строком на 10 років, що підтверджено договором оренди землі від 16.11.2010 (а.с. 63-65). Вказані договори оренди землі та копія позову ОСОБА_4 до Товариства «Неоальянс» про стягнення невиплаченої орендної плати та розірвання договорів оренди землі (а.с. 124, 128-129) в своїй сукупності свідчать, що ОСОБА_7 (нині ОСОБА_4 ) мала договірні відносини щодо оренди землі саме з Товариством «Неоальянс» керівником якого є ОСОБА_5 , а не з ОСОБА_3 , а тому суд критично оцінює твердження представника відповідача в частині того, що між сторонами по справі існували договірні відносини, які унеможливлюють застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.

Доводи представника відповідача про неповернення їй ОСОБА_3 правовстановлюючих документів на земельну ділянку, після їх отримання для укладення договору з Товариством «Неоальянс», підтверджено перед судом копією позову до Долинського районного суду та ухвалами суду за результатами розгляду вказаної справи, а саме залишення позову без розгляду (а.с. 124, 128-129). Вказане зумовило виготовлення ОСОБА_4 нової технічної документації та правовстановлюючих документів.

Як слідує з заяви про припинення дії довіреності від 17.10.2017 ОСОБА_4 повідомила ОСОБА_3 про припинення дії довіреності від 04.11.2005 та заборону вчинення будь-яких дій в її інтересах (а.с. 50). Вказана заява отримана позивачем ОСОБА_3 25.10.2017, що підтверджено даними вручення поштового відправлення з описом вкладення (а.с. 50-53). Аналогічну заяву направлено ТДВ «Неоальянс» та отримано ним 25.10.2017 (а.с. 54-57).

23.03.2018 ОСОБА_4 надіслала ОСОБА_3 заяву про припинення дії довіреності, з доказами реєстрації припинення довіреності 29.01.2018, просила повернути її оригінал (а.с. 58-61, 66). Вказане спростовує доводи представника позивача про те, що позивач лише нещодавно дізналася про скасування довіреності.

Факт складання вищевказаної розписки від 04.11.2005 в заявах по суті справи відповідач не заперечувала. Представник у ході судового засідання повідомила про визнання відповідачем факту підписання вказаної розписки, однак заперечувала факт отримання нею коштів від позивача. Зазначила, що розписка писалася відповідачем як гарантія не передання земельної ділянки в оренду іншим особам, а кошти за розпискою мали бути отримані нею від позивача у 2012 році.

Вказані доводи представника відповідача, суд розцінює критично, оскільки вказана розписка написана від імені ОСОБА_4 , містить її підпис, факт її підписання відповідачем не заперечується. Повідомлені представником відповідача підстави для написання вказаної розписки ОСОБА_4 перед судом не підтверджені та абсолютно суперечать змісту тексту розписки, в якій чітко, недвозначно вказано про отримання ОСОБА_4 83000 грн від ОСОБА_3 саме за продаж земельної ділянки. Жодних зобов`язань про укладення договору купівлі-продажу в майбутньому, або зобов`язань щодо повернення коштів, текст розписки не містить.

Про невизнання факту отримання коштів за розпискою представник відповідача вказала виключно в ході судового розгляду справи по суті, відзив на позов не містить жодної інформації про неотримання ОСОБА_4 коштів.

Зміст вищевказаної розписки та довіреності від 04.11.2005, в свої сукупності свідчить, що між сторонами існували домовленості характері договору купівлі-продажу земельної ділянки, однак між сторонами так і не було укладено договору купівлі-продажу земельної ділянки належної відповідачу, про що вказували представник сторін, зазначаючи про те, що відповідний договір укладений не був, його істотні умови не погоджувалися, текст договору сторонами не підписувався, він нотаріально не посвідчувався та державну реєстрацію не проходив, як те визначено нормами ст. 210, 640, 657 ЦК України.

Більш того, відповідно до п. 15 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, в редакції чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин (04.11.2005), громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Норми щодо мораторію на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення неодноразово продовжувався.

28.10.2022 позивач надіслала ОСОБА_4 лист, в якому посилаючись на скасування мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення, повідомила про намір продати належну ОСОБА_4 земельну ділянку, на підставі довіреності від 04.11.2005, а тому просила протягом 7 днів з дня отримання листа погодити істотні умови договору купівлі-продажу земельної ділянки, або укласти безпосередньо з нею договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки (а.с. 16). Вказаний лист отримано ОСОБА_4 10.11.2022, що підтверджено даними відстеження відправлень «Укрпошта» (а.с. 16-18). Однак, договір купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами укладено не було. ОСОБА_3 надіслала вказаний лист ОСОБА_8 вже після того, як їй було достеменно відомо про скасування довіреності від 04.11.2005.

Беручи до уваги встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу земельної ділянки не був укладений між сторонами, відповідно між сторонами не існувало зобов`язальних правовідносин, а отже позивач передала відповідачу, а відповідач отримала від позивача грошові кошти в суму 83000 грн без достатньої правової підстави.

Представник позивача зазначав, що передавши кошти в сумі 83000 грн, позивач усвідомлювала неможливість укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки належної ОСОБА_4 у зв`язку з існуючим на той час мораторієм з продажу сільськогосподарських земель, але передавали кошти саме за купівлю земельної ділянки, хотіла таким чином «перестрахуватися».

Однак, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Вказаний висновок про застосування норми ст. 1212 ЦК України сформульовано в постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21.

У даній справі позивач ОСОБА_3 достовірно знаючи про неможливість набуття права власності на земельну ділянку для сільськогосподарських потреб, що належала відповідачу ОСОБА_4 , у зв`язку з існуючим станом на 04.11.2005 мораторієм на відчуження таких земель, усвідомлюючи відсутність між нею та власником землі договору щодо купівлі-продажу, відповідно відсутність будь-яких зобов`язань щодо переходу прав на вказану земельну ділянку та передачі коштів як плати за її придбання, все ж передала ОСОБА_4 кошти в сумі 83000 грн, хоча й усвідомлювала відсутність між ними зобов`язань, відсутність обов`язку як передачі коштів, так і їх повернення, тобто фактично за встановлених обставин позивач передаючи кошти за розпискою від 04.11.2005, вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків. За вказаних обставин, пред`явлення вказаного позову з вимогою повернення безпідставно переданих коштів, про безпідставність передання яких позивач знала в момент їх передання, ОСОБА_3 поводиться недобросовісно та суперечливо, а тому безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню. Вказане є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідач просила відмовити в задоволенні позову через пропуск позивачем строку позовної давності, про яку заявлено відповідачем.

Вирішуючи питання щодо того, чи дотримано позивачем строк позовної давності, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому, відповідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд приходить до висновку, що за встановлених судом обставин, позивач ще в момент безпідставного передання коштів відповідачу усвідомлювала відсутність у між ними будь-яких зобов`язань, а отже відсутність у ОСОБА_4 обов`язку їх повернення, чим ставила себе у невигідне становище, що порушувало її права. Отже, за встановлених обставин, ще в момент безпідставної передачі коштів в сумі 83000 грн ОСОБА_4 , ОСОБА_3 усвідомлювала (довідалася) про порушення її прав, а тому сплив строку позовної давності мав би починатися 05.11.2005 (наступного дня після безпідставної передачі коштів), а отже позивач звернулася до суду з пропуском строку позовної давності, про поважність причини пропущення позовної давності суд не повідомила, поновити вказаний строк не просила.

Доводи представника позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ч.5 ст. 261 ЦК України ( за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання), суд розцінює критично, оскільки судом встановлено та визнано й сторонами, що між ними не було укладено договору купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно зобов`язальні відносини між сторонами не виникли. Надану суду розписка про отримання коштів у сумі 83000 грн взагалі не містить обов`язку ОСОБА_4 повернути кошти позивачу, а тому відсутні підстави стверджувати, що відповідач зобов`язана повернути вказані кошти з моменту пред`явленні вимоги позивача. Наведені представником позивача правові висновки ВС, стосуються ситуацій, коли між сторонами існували зобов`язання з повернення коштів, але не було визначено строку повернення, що не відповідає обставинам даної справи.

Оскільки суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог по суті, суд не розцінює як підставу для відмови в задоволенні позову пропуск строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн (а.с. 6). Однак, враховуючи відмову в задоволенні позову, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

Відповідач ОСОБА_4 вказувала про здійснення витрат на правничу допомогу розмір яких та докази понесення яких зобов`язалася надати суду протягом п`яти днів з дня закінчення розгляду справи, про що її представник зробила заяву до судових дебатів, що відповідає вимогам ч.8 ст. 141 ЦПК України. Тому, наразі суд не вирішує питання щодо розподілу витрат ОСОБА_4 на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-82, 89, 141, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих коштів залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 05.05.2023.

Суддя М.В. Березюк