ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2733/23 Справа № 201/3274/21 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталя Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.05.2017р., скасування рішення державного реєстратора, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним іпотечного договору від 12.06.2019р., скасування рішень державного реєстратора,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталя Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.05.2017р., скасування рішення державного реєстратора, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним іпотечного договору від 12.06.2019р., скасування рішень державного реєстратора.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_2 , після того, як до нього було пред`явлено позов про стягнення заборгованості, було здійснено дії, спрямовані на відчуження та приховання належного йому нерухомого майна, на яке б можливо звернути стягнення під час виконання судового рішення та задовольнити вимоги кредитора. У зв`язку з цим, позивач вважає, що ці правочини порушують його права, оскільки є фраудаторними правочинами та повинні бути визнані недійсними.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , 12.05.2017р., серія та номер 7569, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Златовою Н.А.; скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса ДМНО Златової Н.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35146359 від 12.05.2017р.; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зміни інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про власника квартири АДРЕСА_1 , а саме припинивши право власності ОСОБА_3 (номер запису про право власності/довірчої власності: 20359414) та реєстрацією набуття права власності за ОСОБА_2 ; визнати недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , серія та номер: реєстр № 1411/ННО 838881 ННО 838886, виданий 12.06.2019р., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кухтіною В.В.; скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса ДМНО Кухтіної В.В. про держану реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47319547 від 12.06.2019р. (номер запису про іпотеку 31967629); скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса ДМНО Кухтіної В.В. про держану реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47316784 від 12.06.2019р. (номер запису про обтяження 31967352).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталя Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.05.2017р., скасування рішення державного реєстратора, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним іпотечного договору від 12.06.2019р., скасування рішень державного реєстратора відмовлено.

Заходи забезпечення позовних вимог, які були вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 07.04.2021р. та які виразилися в забороні державним реєстраторам (нотаріусам) речових прав на нерухоме майно приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін (площі, частки, адреси, власника, обтяження, тощо) стосовно квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 99,8 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м, яка складається з: 1-кухня-вітальня, 2-санвузол, 3,4житлові кімнати, 5-санвузол, 6-хол, 7-гардеробна, І-лоджія (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 101, реєстраційний номер майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - 13883283) та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень скасовано.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у 1999р. ОСОБА_1 було надано у борг грошові кошти ОСОБА_2 у розмірі 200 000 грн., про що останнім складено розписку від 19.02.1999р.

24.02.2015р. заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/6896/14-ц було задоволено позовні вимоги та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 2 456 000 грн.

ОСОБА_1 звернувся до органів держаної виконавчої служби щодо примусового виконання заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/6896/14-ц.

15.05.2015р. Кіровським відділом ДВС ДМУЮ було відкрито виконавче провадження 47538819, постановою державного виконавця накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 та заборону на його відчуження, про що до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про обтяження 9678438.

15.12.2016р. ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/6896/14-ц скасовано заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2015р. по справі № 203/6896/14-ц та призначено справу до розгляду на 23.01.2017р.

02.03.2017р. Центральним відділом ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області припинено обтяження (запис 9678438), та завершено виконавче провадження.

12.05.2017р. ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Правочин посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 7569.

Згідно п. 1.4. Договору купівлі-продажу квартири встановлено, що квартира, яка відчужувалась, належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради Дніпропетровської області 17.02.2006р. на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2616 від 04.07.2005р., зареєстрованого в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДМР 22.02.2006р. за реєстровим № 13883283, щ о підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9908124 від 22.06.2006р.

Відповідно до п. 1.5. Договору купівлі-продажу квартири, факт відсутності заборони відчуження було перевірено нотаріусом за допомогою електронних Державних реєстрів, а також нотаріусом перевірені особи зазначені в договорі та вони не збігаються з особами, які згідно додатку 1 до Рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» введеного в дію Указом Президента України від 16.09.2015р. № 549.

Згідно п. 2.1. Договору купівлі-продажу квартири, за домовленістю сторін продаж майна вчинено за 1 589 470 грн. Фінансових або будь-яких інших претензій з приводу проведеного розрахунку сторони один до одного не мають. сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.

Таким чином, на час укладення та нотаріального посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири в реєстрі обтяжень була відсутня інформацію про арешт нерухомого майна відповідача ОСОБА_2 .

З річної декларації ОСОБА_2 за 2017 р. встановлено, що ним у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» зазначено, що він отримав від ОСОБА_3 за відчуження нерухомого майна 1 589 470 грн., а в розділі декларації 13 «Фінансові зобов`язання» зазначено, що ОСОБА_2 з 06.06.1997р. був винен ОСОБА_3 за договором позики 1 274 000 грн.

12.06.2019р. ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 іпотечний договір, яким забезпечила виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_3 на підставі договору позики грошей укладеного 12.06.2019р., за умовами якого ОСОБА_4 передав грошову суму 100 000 грн., а ОСОБА_3 отримала та зобов`язалася повернути ОСОБА_4 таку ж суму грошових коштів в строк частинами, які узгодженими сторонами.

Кінцевий строк повернення позики 12.06.2022р. У забезпечення виконання зобов`язань за договором позики ОСОБА_3 передала в іпотеку наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 ). Правочин посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1411.

Згідно п. 1.3.-1.4. іпотечного договору вказана квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12.05.2017р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А., реєстровий № 7569. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.05.2017р., номер запису про право власності 20359414, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, реєстрацію здійснено державним реєстратором Златовою Н.А.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно предмет іпотеки під забороною або арештом не перебуває, що підтверджується інформаційною довідкою з вищевказаного реєстру, отриманою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. 12.06.2019р. Предмет іпотеки є приватною власністю іпотекодавця ОСОБА_3

03.02.2021р. постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 203/6896/14-ц (провадження № 61-930св20), скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 12.12.2019р. у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за період з 01.01.2004р. до 30.07.2014р. у розмірі 1 524 000 грн., рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2018р. у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за період з 01.01.2004р. до 30.07.2014р. у розмірі 1 524 000 грн. залишено в силі, а постанова Дніпровського апеляційного суду від 12.12.2019р. у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за період з 31.07.2004р. до 30.10.2014р. змінена, викладено її мотивувальну частину у редакції постанови.

05.03.2021р. ОСОБА_1 отримав у Кіровському районному суді м. Дніпропетровська виконавчі листи по цивільній справі № 203/6896/14-ц та пред`явив їх до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозову О.М.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За нормою статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

В силу ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Встановлено, що 12.05.2017р. ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Правочин посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 7569.

Відповідно до п. 1.5. Договору купівлі-продажу квартири, факт відсутності заборони відчуження було перевірено нотаріусом за допомогою електронних Державних реєстрів, а також нотаріусом перевірені особи зазначені в договорі та вони не збігаються з особами, які згідно додатку 1 до Рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» введеного в дію Указом Президента України від 16.09.2015р. № 549.

Згідно п. 2.1. Договору купівлі-продажу квартири, за домовленістю сторін продаж майна вчинено за 1 589 470 грн. Фінансових або будь-яких інших претензій з приводу проведеного розрахунку сторони один до одного не мають. сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно вимог 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.

Боржник (продавець), який відчужує майно на користь іншої особи після виникнення в нього зобов`язання зі сплати грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно потерпілої сторони, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Відповідно до статті 2 Закону України від 01.07.2004р. № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу (далі - Закон № 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Державній реєстрації прав підлягають заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 10 Закону № 1952-IV державним реєстратором є: державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій (частина перша статті 12 Закону № 1952-IV).

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема у разі, якщо: наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (пункти 5, 6 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що наявність у Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2017р., були відсутні обмеження щодо розпорядженням квартирою, а також не існувало й рішення суду про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фраудаторності правочинів, що унеможливлює встановлення того факту, що при укладенні оспорюваного правочину ОСОБА_2 діяв умисно, зокрема, з метою уникнення виконання майбутнього рішення суду та сплати заборгованості за договором позики за рахунок відчуженого майна квартири.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: