ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/462/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/7590/14-ц Категорія: на ухвалу Пироженко С.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Нерушак Л.В.,

за участю секретаря Попової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гончара Сергія Миколайовича на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 серпня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлені особи: Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 травня 2014 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 31423193 щодо виконання виконавчого листа Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 січня 2012 року № 2-3587 про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») боргу в сумі 22 226,55 грн.

Заявник зазначав, що в межах цього виконавчого провадження задоволено подання державного виконавця та ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2014 року тимчасово обмежено його право виїзду за межі України до повного виконання своїх зобов`язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 22 226,55 грн.

Відповідно до листа Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси від 01 червня 2022 року усі виконавчі провадження, що перебували на виконанні відносно ОСОБА_1 , закінчені, зокрема, і щодо виконання виконавчого листа від 11 січня 2012 року № 2-3587, закінчене 24 квітня 2017 року.

ОСОБА_1 вважав, що вказана ухвала підлягає скасуванню, оскільки на час звернення із цією заявою виконавче провадження щодо виконання вказаного судового рішення завершене, а тому відпала необхідність у забороні виїзду за кордон.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив скасувати заходи забезпечення примусового виконання рішення суду шляхом скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за кордон.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 серпня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що немає підстав для скасування обмежувальних заходів, оскільки виконання зобов`язань щодо сплати боргу боржником не виконані.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник

ОСОБА_1 адвокат Гончар С. М. звернувся до Черкаського апеляційного суду із апеляційною скаргою, в якій вказував, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, тому просив її скасувати та постановити нову, якою задовольнити його заяву.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказав, що норма статті 441 ЦПК України взагалі не містить чітких критеріїв, за якими суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, або відмовити у її задоволенні. У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №331/8536/17-ц зазначено, що суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Судом не враховано, що сума заборгованості, за яку застосовано обмеження складає 22 226,55 грн. При цьому істотність такої заборгованості на 2014 рік, коли було застосовано обмеження, та на 2022 рік безумовно відрізняється.

Крім того, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України застосовано ще у 2014 році, виконавче провадження закінчене у 2017 році, тобто обмеження діє вже 8 років, в тому числі після закінчення виконавчого провадження. Вказане обмеження не посприяло досягненню мети, задля якої було застосовано.

Зазначає, що із 2017 року кредитор не виявив жодної зацікавленості у повторному пред`явленні виконавчого листа до виконання, ніяким чином не цікавився стягненням заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вказувало, що частиною першою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжитті запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт , накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Отже, чинним законодавством передбачено, що скасування вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення суду відбувається лише у випадку, коли відбувається повернення виконавчого документу до суду, який його видав.

Водночас, у даній справі виконавчий документ повернуто стягувачу.

Зазначає, що оскільки боржник не навів у заяві про скасування відносно нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України мотивів визначених частиною першою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», а тому ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Гончара С.М. на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 серпня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: орган примусового виконання рішення Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (стягувач), закрито.

Постановою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року ухвалу Черкаського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 03 березня 2023 року призначено справу до розгляду.

Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Судом встановлено, що на виконанні в Центральному відділі ДВС Черкаського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 31423193 щодо виконання виконавчого листа Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 січня 2012 року № 2-3587 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 22 226 грн. 55 коп. Виконавче провадження відкрито 23 лютого 2012 року.

В межах даного виконавчого провадження задоволено подання державного виконавця та ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2014 року тимчасово обмежено право виїзду ОСОБА_1 за межі України до повного виконання своїх зобов`язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 22 226 грн. 55 коп.

24 квітня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до листа Центрального відділу ДВС у м. Черкаси від 01 червня 2022 року усі виконавчі провадження, що перебували на виконанні відносно ОСОБА_1 закінчені, зокрема, і щодо виконання виконавчого листа № 2-3587 від 11.01.2012 року, закінчене 24 квітня 2017 року на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Частиною п`ятою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Отже, чинним законодавством передбачено, що скасування вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення суду відбувається лише у випадку, коли відбувається повернення виконавчого документу до суду, який його видав.

При цьому, судом встановлено, що рішення суду боржником в повному обсязі не виконано, що ним також в судовому засіданні не оспорювалося.

Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення зазначених процесуальних норм права заявником не надано до суду доказів які б свідчили про вчинення ним дій спрямованих на виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.12.2011 року.

Отже, обставин для скасування обмежувальних заходів, накладених на заявника внаслідок невиконання зобов`язань, яке спричинило вжиття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, не встановлено.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що судом не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц (провадження № 61-6899св19), є безпідставними з огляду на таке.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц (провадження № 61-6899св19) встановлено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон було застосовано відносно керівника боржника юридичної особи, якого в подальшому було звільнено із займаної посади керівника підприємства - боржника. При цьому, обмеження з нього у зв`язку з такими обставинами не були скасовані. Тому, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що такий обмежувальний захід підлягає скасуванню, оскільки за встановлених обставин обмеження права особи не покидати країну не може уважатися виправданим.

Натомість у справі, що є предметом перегляду, обставини справи стосуються застосування обмеження у праві виїзду до фізичної особи за невиконання ним судового рішення, яким стягнуто з нього заборгованість на користь банку та яке боржником не виконано і до сьогодні.

Тобто у даній справі таке обмеження є виправданим та пропорційним заходом втручання у права боржника.

Колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на те, що істотність такої заборгованості зменшилась станом на 2022 рік в порівнянні із 2014 роком, оскільки незважаючи на вказане боржником борг не погашено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про порушення судом процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гончара Сергія Миколайовича залишити без задоволення.

Ухвала Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 березня 2023 року.

Судді