Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 712/9611/19
Провадження № 2/711/159/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Щокань В.М.,

за участю представника

позивача адвоката Бабіч Т.Г.

представника відповідачів

адвоката Давигора С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , як правонаступника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання нерухомого майна спільним сумісним майном колишнього подружжя, визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності на частину нерухомого майна, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , через представника адвоката Бабіч Т.Г., враховуючи надані договори із визначеними повноваженнями, в тому числі і від 10.04.2023, звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом (в остаточній редакції, яка прийнята судом 27.02.2023) про визнання нерухомого майна спільним сумісним майном колишнього подружжя, визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності на частину нерухомого майна. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.01.1976р. між нею та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб (актовий запис №3), який розірваний рішенням Соснівського райсуду м. Черкаси від 14.07.2011р.

Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 06.03.2008р. за ОСОБА_3 визнано право власності на самочинно побудовані нежитлові будівлі: майстерню з адмінкорпусом літ. А-ІІ; майстерню-гараж літ. Б-І; прибудови літ. б, літ. б, що по АДРЕСА_1 . При цьому, судом встановлено, що будівництво спірного нерухомого майна здійснено особисто ОСОБА_3 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав від 23.08.2017 за ОСОБА_3 зареєстроване нерухоме майно за рішенням суду від 06.03.2008. Запис внесений 02.05.2008.

На початку 2019 позивач, як вказує, дізналась про те, що частина нерухомого майна, а саме, - майстерня-гараж з прибудовами Б-І, б, б була прождана ОСОБА_3 без її згоди ОСОБА_4 , відповідно до договору купівлі-продажу від 18.10.2018.

Крім того, позивач зазначає, що згодом 06.05.2019 вона дізналась про те, що нерухоме майно повністю вибуло з володіння ОСОБА_3 та перейшло до інших осіб власником майстерні з адмінкорпусом А-ІІ став ОСОБА_5 , на підставі договору про поділ нерухомого майна від 22.11.2017.

Станом на дату звернення до суду з позовом, позивачу відомо лише про вартість продажу майстерні-гаражу, яка становить 323835грн. 00коп.

Позивач вказує, що про продаж нерухомого майна їй не повідомлялося, а також ОСОБА_3 не сплатив їй половину вартості, що є порушенням прав позивача. Крім того, вважає, що спірне нерухоме майно було набуте подружжя (створене шляхом будівництва за рахунок спільних коштів) під час зареєстрованого шлюбу, але фактично зареєстроване за колишнім чоловіком після розірвання шлюбу, а тому дані обставини мають бути доведені окремо, шляхом визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно майно повинно бути поділене порівну.

Крім того, вважає за необхідне визнати вказані вище договори щодо нерухомого майна, недійсними.

Таким чином, позивач просить суд, - визнати майстерню з адмінкорпусом літ. А-ІІ; майстерню-гараж літ. Б-І; прибудови літ. б, літ. б, що по АДРЕСА_2 , спільним сумісним майном колишнього подружжя; визнати недійсними договори від 18.10.2018 та від 22.11.2017; визнати за нею право власності на частину спільного майна, набутого за час шлюбу із ОСОБА_3 : частки майстерні з адмінкорпусом літ. А-ІІ, що по АДРЕСА_2 та частки майстерні-гаражу літ. Б-І та 1/2 частки прибудови літ. б, б, що по АДРЕСА_3 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.08.2019 прийнято, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.11.2019 зупинене провадження по справі до встановлення правонаступників, оскільки встановлено, що відповідач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.10.2020 поновлене провадження по справі та призначено до розгляду.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.02.2021 залучено правонаступником ОСОБА_3 ОСОБА_2 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.11.2021 залучено співвідповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.08.2022, яка залишена без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 28.09.22 справу передано за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.10.2022 прийнято до провадження справу та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.02.2023 залишено без розгляду, на підставі п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь компенсації у розмірі 162917грн. 50коп.

Відповідач ОСОБА_2 , як правонаступник ОСОБА_3 не скористався правом подати відзив на позовну заяву та докази в обгрунтування своїх заперечень.

Представником відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвокатом Давигора С.А., в межах наданих повноважень, про що свідчать відповідні договори, подано відзив на позов (останню редакцію, яка прийнята судом 27.02.2023), за яким просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначено, що немає ніяких достатніх та обґрунтованих доказів, які би вказували про виникнення у позивача права на поділ майна, що набуто поза межами спільного проживання та існування між сторонами фактичних шлюбних стосунків.

Вказують, що існує рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 14.07.2011, в якому судом було встановлено, що подружжя ОСОБА_6 не проживає однією сім`єю з 2002 року (обставини часового проміжку відсутності між сторонами фактичних стосунків не спростовано позивачем, рішення суду не було переглянуто, ніяких заперечень щодо позову не подано, тому фактично позивач визнала, що такий період вони не проживали разом як подружжя). Тому, в розумінні вимог статті 82 ЦПК України, вказана обставина не підлягає доказуванню, адже період набуття майна померлим ОСОБА_3 співпадало із не проживання сторін у шлюбі.

Сама наявність реєстрації шлюбу між сторонами не свідчила про інтерес позивача у набутті майна, вкладення нею, як дружиною, коштів у набуття майна, участь в будівництві, розподіл обов`язків із укладення договору на будівництво спірного майна. Вважають, що нічим ці обставини зі сторони позивача не доведені. Тому, сама по собі реєстрація шлюбу не свідчить про набуття спірного майна у спільну сумісну власність подружжя та виникнення у позивача право на відповідну частку.

ОСОБА_3 при здійсненні самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 уклав договір із ТОВ «Агротех Сервіс» та виконання підрядних робіт із будівництва об`єктів нерухомості. Кошти вносив готівкою згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру (наявні у справі №2-1225/08). Суд при розгляді справи надав оцінку даним доказам.

Зазначено у відзиві, що майно, на яке претендує позивач, на сьогодні створено у 2008 році, державна реєстрація права власності проведена 02.05.2008 року, а подружжя ОСОБА_6 не проживає разом з 2002 року, тому і немає підстав вважати, що позивач брала участь у набутті її чоловіком об`єкту нерухомості і за рахунок спільної праці майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно, за даних обставин, позивач не надала докази, на підтвердження яких можна було би вважати дане майно спільною сумісною власністю подружжя і її вимоги обґрунтованими, аби заявляти право на його поділ.

При укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_3 надав нотаріусу заяву, згідно якої повідомив про те, що не перебуває у зареєстрованому шлюбі і майно набуто ним в особисту приватну власність. Окрім того, нотаріусом Романій Н.В. було зроблено витяг з реєстру актів цивільного стану про перебування ОСОБА_3 у шлюбі. Відомості про реєстрацію шлюбу відсутні.

Договори укладені відповідно до форми та змісту, посвідчені нотаріусом, перевірена законність набуття права власності ОСОБА_3 , як і перебування сторін у шлюбі. Тому, за наявних обставин, не можна вважати, що при укладенні договору були допущені порушення вимог статті 203 ЦК України.

На спростування вимог позивача вважають, що укладаючи договори купівлі-продажу сторони діяли добросовісно, наслідки укладення договорів були реальними, майно фактично передано у власність особам, договори були оплатними, отож ніяких підстав для визнання їх недійсними немає. Тим більше, що власники ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не мали обов`язку перевіряти перебування/не перебування продавця у шлюбі. Нотаріусом же було все виконано відповідно до вимог закону. З огляду на це, вважають, що обставини, викладені у відзиві є достатніми аби вважати вимоги ОСОБА_1 безпідставними та необґрунтованими, які підлягають до відхилення.

Позивачем та її представником відповідь на відзив подана не була.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, будучи неодноразово повідомлена про час, дату та місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бабіч Т.Г. просила позовні вимоги в редакції, яка прийнята судом 27.02.2023, задовольнити. Зазначила, що позивачем обрано вірний спосіб захисту. Позивач вважає, що нерухоме майно було придбане в період шлюбу між нею та ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 відчужив нерухоме майно, повідомивши нотаріуса, що воно належить саме йому. Вважає, що права позивача порушені, як колишньої дружини, враховуючи, що вони перебували у шлюбі з 20.01.1976 по 2011 рік (розірваний за рішенням суду). Договори про відчуження нерухомого майна були укладені без участі позивача; позивач з 2000 не проживала з ОСОБА_3 , який помер у 2019. При посвідченні вказаних договорів, нотаріус не перевірила сімейний стан ОСОБА_3 , враховуючи, що шлюб був укладений в іншій державі. З 2000 по 2018 позивач перебувала за кордоном, а ОСОБА_3 набув право власності на нерухоме майно на спірні об`єкти у 2008 за рішенням суду, зареєструвавши право власності у 2017. У цей період вона близько одного разу двох приїздила до м. Черкаси. Вважає, що спірне майно побудоване у 1996, як вказано у рішення від 06.03.2008, що доводить обставини про те, що воно набуте у шлюбі. ОСОБА_3 особисто оплатив кошти за будівництво у період шлюбу. В 1996 мали місце сімейні відносини, а тому здійснені спільні витрати; він, як фізична особа здійснив виплати на будівництво особисто. За які саме кошти ОСОБА_3 оплатив будівництво, позивач не знає. Про об`єкти нерухомого майна їй було відомо весь час, оскільки там були розміщені офісні приміщення. У 2019 позивач з реєстру речових прав дізналася про те, що ОСОБА_3 відчужив нерухоме майно. Їй відомо, що замовником будівництва була Спілка воїнів-інтернаціоналістів, але фінансував будівництво особисто ОСОБА_3 . Вважає, що позивачем не пропущені строки позовної давності. Що стосується судових витрат судовий збір та витрати на правничу допомогу адвоката, то докази будуть надані відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України.

В судове засідання відповідачі не з`явились, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвокат Давигора С.А. просила відмовити у задоволенні позову в уточненій редакції, враховуючи доводи відзиву. Крім того, зазначила, що відповідачі на законних підставах набули право власності на нерухоме майно, на яке претендує позивач. ОСОБА_3 набув право власності на майно на підставі судового рішення у період, коли вже були між ним та позивачем припинені сімейні відносини, що встановлено судовим рішенням про розірвання шлюбу. Він при укладенні договорів повідомив нотаріусу, що не перебуває у шлюбі і нотаріус всі ці обставини перевірила, про що свідчать матеріали нотаріальної справи. З 2000 по 2018 позивач була відсутня в м. Черкаси і не перебувала ні у шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , ні у фактичних відносинах. Сторони договорів уклали реальні договори і ОСОБА_3 отримав кошти від продажу нерухомості. Спілка отримала дозвіл на розміщення об`єктів. В січні 1994 по договору підряду побудувало гаражі, але оплату провів ОСОБА_3 . Вважає, що відсутні як спільні грошові кошти, так і спільна праця подружжя на будівництво нерухомого майна; відсутні докази, що позивач свої кошти внесла у будівництво. Вважає, що ОСОБА_3 був одноосібною особою, яка будувала нерухомість, а згодом за ним за судовим рішенням було визнано право власності на таке майно. У 1996 він по квитанціям вносив кошти на будівництво, а позивач не знає, за які кошти було побудовано майно і не вказує, що за спільні сумісні кошти відбулось будівництво. За договором поділу нерухомого майна, майно між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було поділене в натурі. Вважає, що позивач не довела, що спільною участю чи спільними коштами було побудоване нерухоме майно. За судовим рішенням, майно було самочинним. Сторони договорів діяли законно і лише в 2019 позивач заявила претензії майнового характеру, тобто за збігом тривалого часу, тобто порушені строки позовної давності.

Крім того, подано заяви про стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000грн. та 15250грн., відповідно, про що надані письмові докази.

Представником позивача в судовому засіданні зазначено, що по правничій допомозі стороною відповідачів дані всі вірні документи, але кошти були сплачені АО, про що свідчать квитанції, але АО не мало права приймати готівкові кошти (треба було через розрахунковий рахунок).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, а також цивільну справу №2-1225/08, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що з 20.01.1976 ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі, який був зареєстрований у відділі ЗАГСу міста Термез Суркандарінської області республіки Узбекистан, про що складений актовий запис №3.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.07.2011 (справа №2-3903-2011) шлюб розірваний. Дане судове рішення набрало законної сили 26.07.2011. Крім того, судом встановлено, що з 2022 року між сторонами по справі шлюб припинено, спільне господарство не ведеться, проживають окремо. Також судом визнані безпідставними посилання сторони відповідача ОСОБА_1 про те, що шлюб, начебто, було припинено з листопада 2009 року.

Також встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 (актовий запис №2634).

До Третьої черкаської державної нотаріальної контори 16.03.2020 звернувся син померлого ОСОБА_3 ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини. Крім того, дочка померлого ОСОБА_8 16.03.2020 звернулася із заявою про відмову від прийняття спадщини. Чинні заповіти відсутні,

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.03.2008 (справа №2-1225/08) визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно побудовані нежитлові будівлі: майстерню з адмінкорпусом літ. А-ІІ; майстерню-гараж літ. Б-І; прибудови літ. б, літ. б, що по АДРЕСА_1 . Дане рішення набрало законної сили.

За матеріалами цієї справи вбачається, що земельна ділянка, на якій знаходиться самочинне будівництво, була виділена рішенням виконкому Черкаської міської ради народних депутатів від 21.02.1993 №83 для будівництва саме тих об`єктів, які були на ній збудовані ОСОБА_3 і, який є користувачем земельної ділянки, на якій знаходиться самочинне будівництво. Зазначено, що хоча будівництво об`єктів було дозволено Спілці ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів), але фактично було проведено за рахунок позивача ОСОБА_3 , а тому відповідно до ст. 376 ч.1 ЦК України зазначене будівництво являється самочинним, оскільки збудоване без належного дозволу, але не порушує ДБН України та інтересів третіх осіб, що підтверджено висновком будівельної експертизи №92/Буд від 03.03.2008 та позицією відповідача.

Крім того, за дослідженими матеріалами справи №2-1225/08 встановлено, що у зв`язку у відсутністю коштів у МП «Фотон» оплату за виконання підрядних робіт по будівництву нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 , виконану ЗАТ «БМУ-27» проведено ОСОБА_3 за рахунок власних коштів, про що свідчить довідка від 07.04.1999, видана директором МП «Фотон» Мельник В.Г.

Слід зазначити, що за всіма дослідженими матеріалами даної справи та справи №2-1225/08, враховуючи думку представників сторін, судом встановлено, що помилковою є адреса, за якою знаходиться спірне нерухоме майно: АДРЕСА_1 , оскільки вірною є АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Крім того, як вбачається з матеріалів справи №2-1225/08, адвокат Бабіч Т.Г. в інтересах ОСОБА_1 , отримала копію судового рішення від 06.03.2008, - 22.12.2017, відповідно до наявної розписки.

За даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.08.2017, - 02.05.2008 державним реєстратором було прийнято рішення про здійснення реєстрації права власності та внесено запис про право власності на перелічене вище нерухоме майно за ОСОБА_3 на підставі рішення Придніпровського райсуду м. Черкаси від 06.03.2008. Крім того, ці ж обставини підтверджуються витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП ЧООБТІ 02.05.2008.

Відповідно до договору про поділ нерухомого майна в натурі і припинення спільної часткової власності, посвідченого приватним нотаріусом Романій Н.В. 22.11.2017 за №11495, - у власність ОСОБА_3 переходять майстерня-гараж з прибудовами літ. Б-І, б, б, що за адресою: АДРЕСА_2 ; у власність ОСОБА_5 переходить майстерня з адмінкорпусом А-ІІ, що по АДРЕСА_2 . Земельна ділянка не иприватизована.

Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Романій Н.В. 18.10.2018 за №10954, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 придбала у власність майстерню-гараж з прибудовами літ. Б-І, б, б, що за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до наказу №2343-а від 06.12.2017 Департаменту архітектури та містобудування надано майстерні-гаражу з прибудовами Б-І, б, б адресу: АДРЕСА_3 , а також залишено адресу майстерні з адмінкорпусом А-ІІ АДРЕСА_2 .

Крім того, відповідно до даних інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.07.2019, вбачається, що 15.12.2017 здійснено державну реєстрацію права власності на майстерню з адмінкорпусом А-ІІ, що по АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 на підставі договору про поділ нерухомого майна від 22.11.2017, а також на майстерню-гараж з прибудовами Б-І, б, б, що по АДРЕСА_3 за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2018.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного Процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як визначено статтею 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України).

Тож, спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, яке регулюється нормами Конституції України, Цивільного Кодексу України та Сімейного Кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного Кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Стаття 57 СК України визначає, яке майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

За положеннями статті 60 СК України , майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ст. 65 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК).

Відповідно до ст. 69 СК, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК).

Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст. 72 СК).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ст. 368 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.ч.1, 2 ст. 369 ЦК України).

Як передбачено ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Пунктом 23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Крім того, суд звертає увагу на норми сімейного законодавства, які були чинні до 01.01.2004, тобто до дати набрання чинності Сімейного Кодексу України, в тому числі діяли у період спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у шлюбі з 20.01.1976 до 2002, враховуючи встановлені рішенням суду від 14.07.2011 обставини, - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (ст. 22 КЗпШ в редакції чинній на час набрання чинності СК України).

Відповідно до ст. 25 КЗпШ, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (ст.28 КЗпШ).

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності (ст. 29 КЗпШ).

Відповідно до роз`яснень, наданих пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 (зі змінами) «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України (в редакції, чинній на час постановлення судового рішення від 06.03.2008) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Як передбачено частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК).

За нормами ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5)права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу (ст. 1219 ЦК України).

Таким чином, за результатами розгляду справи, зокрема дослідженими по справі доказами, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 .

Так, позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено обставини про те, що спільні кошти подружжя, спільна праця були покладені у будівництво нерухомого майна. Як і відсутні докази про те, за які саме кошти і, чи в період спільного проживання будувалося майно, враховуючи, що судовим рішенням від 14.07.2011 встановлено, що сімейні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 припинені з 2002 року. Сам по собі факт того, що судовим рішенням від 06.03.2008 визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно побудоване нерухоме майно, не свідчить про те, що будівництво відбулося в період шлюбу подружжя.

Слід також зазначити, що доказам, які досліджувалися судом щодо підтвердження обставин, які з`ясувалися при розгляді справи №2-1225/08, вже була дана відповідна правова оцінка. Між тим, при дослідженні матеріалів справи №2-1225/08 в судовому засіданні, вбачаються квитанції за 1996 рік, довідки від 07.04.1999 та від 06.04.2004, відповідно до яких встановлено, що придбавалися будматеріали, здійснювалося будівництво за рахунок власних коштів ОСОБА_3 . При цьому, відсутня інформація про те, що будівництво (самочинне) було завершене до 2002 року, тобто у період спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як подружжя. Відповідно, у суду відсутні підстави вважати, що з 2002 по час звернення ОСОБА_3 до суду з позовом (18.02.2008), ним не проводилися будь-які роботи по будівництву, ремонту тощо і фактично самочинне будівництво не відбулося у період часу з 2002 року по 2008 рік.

Крім того, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що судовим рішенням від 06.03.2008 (справа №2-1225/08) були встановлені обставини про те, що будівництво об`єктів відбулося саме у 1996 році. Так, у рішенні зазначено, зокрема про те, що будівництво (самочинне) було проведено за рахунок позивача і, відповідно до ст. 376 ЦК за ОСОБА_3 визнано право власності на самочинно побудовані нежитлові будівлі (по переліку), враховуючи норми ч.2 ст. 376 ЦК України, - тобто за особою, яка здійснила самочинне будівництво.

Крім того, ОСОБА_1 не оскаржила в апеляційному порядку судове рішення від 06.03.2008, будучи обізнаною про нього.

При вирішенні спору, судом враховувалися і висновки ВС, які викладені у постанові від 15.04.2020 (справа №307/3957/14), відповідно до яких самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності і не може бути предметом поділу між подружжям.

Також слід зазначити, що після смерті відповідача ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 змінила позовні вимоги і остаточно їх пред`явила вже до правонаступника відповідача ОСОБА_3 його сина ОСОБА_2 , як до спадкоємця. Між тим, він не може відповідати за позовними вимогами, які випливають із сімейних правовідносин - про визнання нерухомого майна спільним сумісним майном колишнього подружжя. На думку суду, враховуючи норми спадкового права, син, як спадкоємець може відповідати лише щодо спадкового майна, а спірне нерухоме майно, що по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 не увійшло до спадкової маси. Крім того, ОСОБА_2 , як син і, як правонаступник батька, померлого ОСОБА_3 , може відповідати і по зобов`язаннях батька, але під час розгляду справи, судом не були встановлені обставини щодо наявності на час смерті останнього таких зобов`язань, зокрема і щодо вказаного нерухомого майна.

Також, позовні вимоги про визнання недійсними договорів від 18.10.2018 та від 22.11.2017, а також про визнання права власності на частину нерухомого майна, - ОСОБА_1 пред`явила до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є добросовісними набувачами, враховуючи, що під час розгляду справи не були встановлені обставини щодо незаконності набуття ними права власності на вказане нерухоме майно, а тому, суд вважає, що позивачем щодо цих відповідачів обрано невірний спосіб захисту. При цьому, позовні вимоги до них про стягнення компенсації заявлені не були, незважаючи на норми ст.ст. 328, 388 ЦК України та висновки постанови ВС від 15.03.2023 у справі №725/1824/20.

Як зазначено під час розгляду справи представником позивача, ОСОБА_1 завжди знала про нерухоме майно, оскільки там розміщалися офіси. Відповідно, суд вважає, що позивач не була позбавлена права у спосіб та строки, відповідно до вимог діючого законодавства вирішити питання щодо володіння, користування спірним нерухомим майном. Між тим, позовна заява в первісній редакції подана нею до суду лише 18.07.2019. При цьому, на думку суду, не підлягають до застосування норми законодавства щодо строків позовної давності, оскільки відсутні підстави для задоволення позову, враховуючи сукупність вище викладених аргументів та мотивів прийнятого судового рішення.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як передбачено ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідачами через представника подані заяви та розрахунки понесених судових витрат, пов`язаних із наданням їм правничої допомоги адвоката. Так, відповідачем ОСОБА_5 надані і досліджені судом: договір про надання правової допомоги від 17.10.2019, додаткову угоду від 10.11.2022, акт виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 31.03.2023 квитанцію до прибуткового касового ордеру №8 від 31.03.2023 про оплату 15250грн. до АО «Гончар і Давигора» за надання йому правової допомоги.

Відповідачем ОСОБА_9 надані та досліджені судом: договір про надання правової допомоги від 08.09.2022, акт виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 31.03.2023, квитанція

до прибуткового касового ордеру №7 від 31.03.2023 про оплату 5000грн. до АО «Гончар і Давигора» за надання їй правової допомоги.

Крім того, адвокат Давигора С.А. підтвердила право бути представником відповідачів по даній справі свідоцтвом про право заняття адвокатською діяльністю і ордерами.

Слід зазначити, що розмір витрат є справедливим, не завищеним і співмірним з тим обсягом наданих представником - адвокатом послуг (виконаних робіт) та якістю, що дає підстави для задоволення заяв відповідачів. Слід також зазначити, що доводи заперечень позивача про те, що адвокатське об`єднання не мало право брати кошти готівкою, а повинно було отримувати оплату на рахунок АО (безготівково), як на думку суду, є безпідставними. Крім того, сторона позивача фактично погодилася із належними доказами щодо понесених відповідачами витрат, а лише заперечила щодо здійснення порядку отримання відповідних коштів, що жодним чином не спростовує самого факту оплати наданих послуг адвокатом. Підстав для зменшення розміру таких витрат, враховуючи і відсутність такої заяви від позивача, суд не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 133, 137, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_5 (код НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 ) витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги у розмірі 15250грн. 00коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_4 (код НОМЕР_4 , АДРЕСА_6 ) витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги у розмірі 5000грн. 00коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 25.04.2023.

Головуючий: С. М. Позарецька