Постанова

Іменем України

21 березня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/6244/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал"

на рішення Деснянського районного суду м. Києва

від 22 грудня 2022 року

в складі судді Лісовської О. В.

у цивільній справі №754/10024/22 Деснянського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал",

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кошарський Олександр Володимирович,

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

У С Т А Н О В И В:

РішеннямДеснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року позов задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №251884 від 30.06.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" (далі - ТОВ "Вердикт Капітал", Товариство) заборгованості у розмірі 95 275,77 грн.

Стягнуто з ТОВ "Вердикт Капітал" на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та їх аналіз, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2022 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Крім цього, в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неправильно вирішив питання про розподіл судових витрат, понесених позивачкою на правничу допомогу, оскільки не врахував, що до позовної заяви не долучено документів на підтвердження витрат правової допомоги та відсутні докази оплати правової допомоги.

Також додав, що суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, не взяв до уваги клопотання відповідача про зменшення судових витрат позивача на правничу допомогу.

Заперечуючи порти апеляційної скарги, позивачка подала відзив. Посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, не спростовують висновку суду про задоволення позовних вимог, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Представник позивача - Солошенко С. В. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив

Треті особи, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися та своїх представників не направили.

Зважаючи на викладене та враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання, та їхніх представників.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача Солошенка С. В., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Альфа-Банк" (далі - ПАТ "Альфа-Банк") та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №500381005, за умовами якого останній надано кредит в сумі 70 000,00 грн з процентною ставкою за користування кредитом 25,0%.

Пунктом 2.3. Кредитного договору №500381005 від 12.06.2013 визначено, що дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та нарахування комісій - 13 червня 2017 року (а. с 13).

28 січня 2019 року між ПАТ "Альфа-Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА" укладено Договір факторингу №2019-1АБ/ВЕСТА, за умовами якого до останнього перейшли всі права та обов`язки ПАТ "Альфа-Банк".

29 січня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА" уклало з ТОВ "Вектор Плюс" Договір факторингу №29-01/19/2, згідно якого Товариство є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ "Альфа-Банк", в тому числі і тих, які випливають з Кредитного договору №500381005 від 12.06.2013.

30 червня 2021року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за №251884, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості у розмірі 95 275,77 грн (а. с. 11).

У даному виконавчому написі зазначено, що боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 29.01.2019 по 26.06.2021 включно.

Також у виконавчому написі зазначено, що сума заборгованості складає 95 275,77 грн, в тому числі: 25 605,77 грн - заборгованість за тілом кредиту; 69 170,00 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами та комісією.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що розмір заборгованості не є безспірним, оскільки нарахування відсотків та комісії здійснено з порушенням вимог діючого законодавства; кредитний договір, на якому вчинено виконавчий напис, не посвідчений нотаріально, а тому у нотаріуса не було підстав для вчинення виконавчого напису на такій формі договору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий напис вчинено на кредитному договорі, який не було нотаріально посвідчено.

Колегія суддів вважає обґрунтованим такий висновок суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.09.2021 у справі №910/10374/17 висловила наступну правову позицію.

Кредитний договір, який не було нотаріально посвідчено, з 22.02.2017 не може відноситися до документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів у розумінні положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Тобто, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим (укладений в простій письмовій формі), не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Як встановлено судом, на момент звернення (30.06.2021) відповідача до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 діяв Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (в редакції від 22.02.2017), в якому не існувало чинних положень, які б передбачали можливість вчинення таких дій нотаріуса на укладеному в простій письмові формі договорі.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір укладений у простій письмовій формі, тобто нотаріально не посвідчений.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом не було дотримано вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

У вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі №910/10374/17 зазначено, що порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Більше того, незважаючи на те, що виконавчий напис вчинено на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений, що є самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Зміст частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Проте при визначенні строку, в межах якого вчиняється виконавчий напис, мають застосовуватись також норми частини другої статті 88 Закону України «Про нотаріат» та статті 257 ЦК України, які встановлюють трирічний строк для таких вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі №910/10374/17).

Законом України від 14 липня 2020 року №775-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» щодо усунення законодавчих колізій та прогалин» законодавець вніс зміни до статті 88 Закону України «Про нотаріат», якими визначив єдиний строк у три роки, в межах якого вчиняється виконавчий напис, незалежно від суб`єктного складу сторін правовідносин, чим усунув колізії у цій нормі.

Зі змісту оскаржуваного виконавчого напису вбачається, що нотаріусом вчинено нотаріальну дію щодо заборгованості, в тому числі за відсотками та комісією.

Однак, умовами Кредитного договору №500381005 від 12.06.2013, а саме пунктом 2.3. встановлено, що дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та нарахування комісій - 13 червня 2017 року (а. с 13).

Спірний виконавчий напис №251884 було вчинено приватним нотаріусом Остапенком Є. М. 30 червня 2021 року, тобто через 4 роки після виникнення у стягувача права вимоги сплати заборгованості за умовами кредитного договору.

На час вчинення нотаріусом виконавчого напису законодавцем передбачено трирічний строк пред`явлення рішення суду до виконання у примусовому порядку.

З наведеного слідує, що виконавчий напис нотаріусом вчинено поза межами строку, встановленого законом, що також, окрім іншого є правовою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

До того ж, слід враховувати і те, що вказана у виконавчому написі заборгованість не є безспірною, з огляду на таке.

Як вже вказувалося вище, згідно п. 2.3. Кредитного договору №500381005 від 12.06.2013, дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та нарахування комісій - 13 червня 2017 року. А за оспорюваним виконавчим написом від 30.06.2021 стягнення заборгованості, до якої включено заборгованість по відсоткам та пені, проводиться за період з 29.01.2019 по 26.06.2021.

З наведеного слідує, що починаючи з 14.06.2017, навіть первісний кредитор (ПАТ "Альфа-Банк") у відповідності до умов Кредитного договору №500381005 від 12.06.2013 не мав права нараховувати відсотки та комісію ОСОБА_1 за умовами договору, у зв`язку з неналежним виконанням договірних зобов`язань, і фактично відсутність такого права перейшла до ТОВ "Вердикт Капітал", як до нового кредитора (стягувача).

Таким чином, зазначена в оспорюваному виконавчому написі заборгованість не є безспірною, оскільки до основної суми заборгованості включено заборгованість по відсоткам та комісії, які нараховані стягувачем за умовами договору, після того як строк кредитного договору закінчився.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позову є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить обґрунтувань незаконності рішення суду в частині вирішення позову, а лише містить посилання на норми матеріального права та їх аналіз.

Щодо доводів апеляційної скарги стягнення судом з відповідача витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 зазначила, що орієнтовний розмір судових витрат в суді першої інстанції на правничу допомогу становить 20 000,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що до позовної заяви на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу долучено Договір про надання правничої допомоги №01-10/22 від 07.10.2022, Додаткову угоду №1 від 07.10.2022 до Договору про надання правничої допомоги №01-10/22 від 07.10.2022, Звіт про надання правової (правничої) допомоги від 28.10.2022, Акт приймання-передачі наданих послуг від 28.10.2022 та квитанцію до прибуткового касового ордера №10-22/1 від 07.10.2022.

З даних документів вбачається, що ОСОБА_1 адвокатом Солошенком С. В. надано правничу допомогу під час розгляду даної справи в суді першої інстанції. Також з даних документів вбачається обсяг наданих послуг і виконаних робіт; сторони Договору про надання правничої допомоги встановили, що плата адвокату за надання послуг правничої допомоги встановлюється у фіксованому розмірі, а саме гонорар адвоката за надання професійної правничої допомоги становить 20 000,00 грн.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає надуманими доводи апеляційної скарги, що до позовної заяви не долучено документів на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відсутні докази оплати послуг з надання правничої допомоги теж є безпідставними, оскільки витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Дана правова позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду, наприклад у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.

Доводи апеляційної скарги, що справа є малозначною і заявлені позивачкою витрати не відповідають критерію їх реальності у зв`язку з відсутністю факту їх дійсності та необхідності колегія суддів відхиляє, оскільки в Договорі про надання правничої допомоги від 07.10.2022, з урахуванням Додаткової угоди №1 до договору від 07.10.2022, сторонами узгоджено фіксований розмір вартості послуг (гонорару) в сумі 20 000,00 грн, який є співмірним з пред`явленими позовними вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 зазначено, що:

«Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару"

У постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі №824/9/22 зазначено, що: «при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає недоречними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не взяв до уваги клопотання відповідача про зменшення судових витрат на правничу допомогу.

Таким чином, питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу судом першої інстанції вирішено з дотриманням норм процесуального права, у зв'язку з чим відсутні підстави дл скасування рішення суду в цій частині також.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 21 березня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець