Провадження № 22-ц/802/297/23 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «ЖБК Еталон», ОСОБА_2 про визнання договору про переведення боргу недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що у серпні-вересні 2019 року йому стало відомо про існування в його сина ОСОБА_3 боргу на підставі розписки від 20 березня 2019 року. Зі змісту даної розписки слідувало, що останній протягом 2018 року отримав від ОСОБА_4 грошові кошти на загальну суму 309 840 грн для їх подальшої передачі Обслуговуючому кооперативу (далі ОК) «ЖБК Еталон» на виконання умов договорів на пайову участь у будівництві квартири та гаража, які були укладениі між відповідачами ОК «ЖБК Еталон» та ОСОБА_2 . Вказані грошові кошти його син зобов`язався повернути ОК «ЖБК Еталон» до 31 грудня 2019 року. У зв`язку з цим та з урахуванням того, що ОСОБА_3 хворів на тяжке захворювання, 13 вересня 2019 року між ним та відповідачами ОСОБА_2 , ОК «ЖБК Еталон» було укладено договір про переведення боргу, за умовами якого він фактично поручився перед кредитором виконати зобов`язання свого сина щодо повернення боргу.

Позивач зазначав, що у той період його молодший син ОСОБА_5 та дружина ОСОБА_6 боролися із онкологічним захворюванням, а старший син ОСОБА_3 також хворів вкрай тяжкою недугою. Відтак, усі сімейні кошти були залучені на лікування членів його сім`ї, а тому повернення боргу на той момент було неможливим. Не бажаючи розголосу цих подій для його сім`ї, оскільки такі могли спричинити ще більш різке погіршення стану здоров`я дружини та синів, він перебував у дуже тяжкому психоемоційному стані, що негативно вплинуло на рішення укласти договір про переведення боргу від 13 вересня 2019 року на вкрай невигідних умовах. Крім того, бажання з`ясовувати підставу виникнення вказаної заборгованості у нього не було, оскільки усі його зусилля були спрямовані на лікування сім`ї та уникнення для них будь-яких стресових ситуацій. Вважає, що укладення спірного правочину було вчинено під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, а тому його волевиявлення не може вважатися вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Позивач також вказував, що оспорюваний договір про переведення боргу від 13 вересня 2019 року, всупереч вимогам статей 61-65 СК України, був укладений без наявності згоди його дружини. У свою чергу, судовими рішеннями у цивільних справах № 161/20059/19 та № 161/2220/21 з нього на користь ОК «ЖБК Еталон» було стягнуто заборгованість за оскаржуваним правочином на загальну суму 359 840 грн, що свідчить про збільшення грошового зобов`язання відносно розписки, складеної 20 березня 2019 року його сином ОСОБА_3 . При цьому, зі змісту розписки йому взагалі не зрозуміло навіщо ОСОБА_4 передавала ОСОБА_3 кошти для внесення у будівництво квартири та гаражу, якщо відповідно до договорів про пайову участь у будівництві, які були укладені між відповідачами, саме ОСОБА_2 повинна була внести такі кошти ОК «ЖБК Еталон», а також останній нічого не заважало цього робити особисто.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір про переведення боргу, укладений 13 вересня 2019 року між ним, відповідачем ОСОБА_2 та відповідачем ОК «ЖБК Еталон», а також стягнути з відповідачів на свою користь понесені по справі судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідач ОК «ЖБК Еталон» у поданому відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 січня 2017 року між відповідачами по справі ОК «ЖБК Еталон» та ОСОБА_2 було укладено договір № 32 про пайову участь у кооперативі. Об`єкт будівництва, що становить предмет договору нежитлове приміщення № 32 загальною площею 83,00 кв. м, розташоване на технічному поверсі будинку АДРЕСА_1 . Вартість приміщення 747 000 грн (а.с.19-21).

19 липня 2018 року між відповідачами ОК «ЖБК Еталон» та ОСОБА_2 також було укладено договір № 10Г про пайову участь у кооперативі. Об`єкт будівництва, що становить предмет договору гараж загальною площею до 20,00 кв. м, розташований на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 . Вартість приміщення 250 000 грн (а.с.22-24).

20 березня 2019 року ОСОБА_3 , сином позивача ОСОБА_1 , було власноручно складено розписку, відповідно до змісту якої протягом 2018 року він отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 200 000 грн та 109 840 грн, для подальшої передачі до ОК «ЖБК Еталон», на виконання умов договорів про пайову участь в будівництві квартири та гаража, укладених з ОСОБА_2 (а.с.9). Вказані грошові кошти ОСОБА_3 витратив на власні потреби.

ОСОБА_3 зобов`язався грошові кошти у розмірі 200 000 грн та 109 840 грн передати у повному обсязі до 31 грудня2019 року. ОСОБА_3 не зазначив особу, якій зобов`язується передати грошові кошти, однак, вказана розписка була передана ним голові ОК «ЖБК Еталон» ОСОБА_7 .

Голова ОК «ЖБК Еталон» Берекета О. Б., прийнявши від ОСОБА_3 боргову розписку, згідно якої останній зобов`язався грошові кошти у розмірі 200 000 грн та 109 840 грн передати у повному обсязі до 31 грудня 2019 року, фактично визнав ОСОБА_3 боржником замість ОСОБА_2 та набув відповідне право вимоги від імені ОК «ЖБК Еталон».

Як встановлено судом, вищевказані грошові кошти у розмірі 200 000 грн та 109 840 грн передавалися ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 на виконання умов договорів про пайову участь в будівництві квартири та гаража в користь ОК «ЖБК Еталон» через ОСОБА_3 , який на той час здійснював юридичний супровід справ ОК «ЖБК Еталон» та з яким склалися у забудовника стійкі трудові правовідносини.

Факт перебування ОСОБА_3 у тривалих трудових відносинах із ОК «ЖБК Еталон» позивачем не заперечувався.

Водночас ОСОБА_3 не виконав своє зобов`язання щодо передачі грошових коштів відповідно до складеної ним розписки від 20 березня 2019 року.

13 вересня 2019 року між відповідачами ОСОБА_2 (боржник 1), позивачем ОСОБА_1 (новий боржник) та відповідачем ОК «ЖБК Еталон» було укладено договір про переведення боргу (а.с.8).

Зі змісту вказаного договору вбачається, зокрема, що:

- ОСОБА_2 є замовником квартири АДРЕСА_2 , та вбудованого гаража у цьому ж будинку за цією ж адресою;

- борг ОСОБА_2 перед ОК «ЖБК Еталон» становить 359 840 грн, з яких борг за квартиру 109 840 грн, борг за гараж 250 000 грн;

- борг утворився через причини, які не залежали від ОСОБА_2 , і виходять із потреби вирішити цей «казус» у спосіб та строки, які є прийнятні для сторін договору;

- ОСОБА_2 переводить на ОСОБА_1 свій борг перед ОК «ЖБК Еталон» на загальну суму 359 840 грн, з яких борг за квартиру 109 840 грн, борг за гараж 250 000 грн;

- ОК «ЖБК Еталон» надав згоду на переведення боргу на загальну суму 359 840 грн, з яких борг за квартиру 109 840 грн, борг за гараж 250 000 грн на ОСОБА_1 ;

- ОСОБА_1 перевів на себе борг ОСОБА_2 на загальну суму 359 840 грн, з яких борг за квартиру 109 840 грн, борг за гараж 250 000 грн та зобов`язався погасити вказану заборгованість перед ОК «ЖБК Еталон» до 31 грудня 2020 року.

- ОСОБА_1 визнав, що приймає на себе борг добровільно, без будь-якого примусу з боку інших сторін договору і визнав, що борг, який утворився у ОСОБА_2 перед ОК «ЖБК Еталон» є наслідком прикрих обставин, за які він приймає на себе фінансові зобов`язання ОСОБА_3 .

Судом також встановлено, що підставою укладення договору про переведення боргу від 13 вересня 2019 року була неможливість виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань згідно розписки, складеної ним 20 березня 2019 року, а також наявне у нього тяжке захворювання, у зв`язку з чим батько останнього позивач ОСОБА_1 перейняв на себе обов`язок щодо повернення боргу свого сина.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги мотивував тим, що договір про переведення боргу від 13 вересня 2019 року, укладений між ним та відповідачами по справі, підлягає визнанню недійсним на підставі положення ст. 233 ЦК України (щодо вчинення правочину під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах), а також Глави 8 Розділу І СК України (щодо відсутності згоди на вчинення правочину іншого з подружжя).

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №380/1066/19 викладено наступний правовий висновок.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі ст. 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в ч. 1 ст. 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч. 1 ст. 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20).

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Як встановлено судом першої інстанції, оспорюваний позивачем договір про переведення боргу від 13 вересня 2019 року був укладений у зв`язку із існуванням розписки, вчиненої 20 березня 2019 року його сином ОСОБА_3 , зобов`язання за якою останнім не виконувалися. Переведення боргу за договором про пайову участь у будівництві житла, а не за розпискою було вирішено вчинити за домовленістю всіх сторін «казусу» (згідно змісту спірного договору). Борг було вирішено перевести на позивача саме за договором пайової участі, а не за розпискою.

При цьому як встановлено судом, оспорюваний позивачем договір про переведення боргу від 13 вересня 2019 року не був укладений ним з метою усунення обставин, які спричинені тяжкими хворобами членів його сім`ї, що спростовує доводи апеляційної скарги останнього про те, що оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, оскільки необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, наведене дає підстави вважати, що позивач ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не довів та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому встановивши вищенаведені обставини у цій справі, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Наведені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами, правовим висновком, який викладений у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 380/1066/19 і не впливають на законність рішення суду.

Покликання позивача на те, що суд першої інстанції не дослідив усіх обставин у справі, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні його позову, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки позивачем не доведено існування сукупності умов для визнання оспорюваного ним договору про переведення боргу від 13 вересня 2019 року недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, а саме: наявності тяжкої обставини, що змусила його вчинити вказаний правочин та що його було вчинено на вкрай невигідних для нього умовах, а також що внаслідок вчинення спірного правочину він отримав можливість усунути тяжку обставину, яка змусила його це зробити.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у позовній заяві, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: