ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2887/23 Справа № 409/1537/17 Суддя у 1-й інстанції - Третяк О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімової-Бандюкової Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Журавльов Олексій Сергійович, на заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 грудня 2017 року у справі № 409/1537/17, відновлене ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав (суддя першої інстанції Третяк О.Г.) , -

В С Т А Н О В И В:

10 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав відносно його сина, ОСОБА_3 .

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила сина, ОСОБА_3 . При цьому сторони у шлюбі не перебували. Спільне життя з відповідачем не склалося, виникали постійні сварки та непорозуміння. Відповідач жодної участі у вихованні дитини не приймає. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 травня 2016 року на користь позивачки з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини, які відповідач не сплачує, веде аморальний спосіб життя, своєю поведінкою негативно впливає на дитину, притягався до адміністративної відповідальності за вчинення фізичного насильства відносно позивачки. За судовим рішенням про стягнення аліменти видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, у якому відповідач має заборгованість. У зв`язку з цим позивачка просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав у відношенні його малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з тим, що матеріали цивільної справи № 409/1537/17 на даний час перебувають на окупованій території, відповідач 13 вересня 2022 року звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області із заявою про відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року відновлено частково втрачене судове провадження в цивільній справі за єдиним унікальним номером 409/1537/17, номер провадження №2/409/740/17, за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

Відновлено та долучено до справи перелічені в ухвалі письмові докази та процесуальні документи.

Відновлено текст заочного рішення Білокуракинського районного суду Луганської області в справі № 409/1537/17 від 14 грудня 2017 року з викладенням його повного тексту.

Письмові докази, надані позивачем ОСОБА_2 , які не містилися в додатку до позовної заяви про позбавлення батьківських прав та не досліджувалися Білокуракинським районним судом Луганської області при ухваленні заочного рішення від 14 грудня 2017 року, повернуто позивачу ОСОБА_2 .

Не погодившись з указаним рішенням суду, відповідач 23 листопада 2022 року звернувся із заявою про його перегляд (том № 1, а.с.137-140).

Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 грудня 2017 року відмовлено. Звернувшись з апеляційною скаргою на вказане судове рішення, відповідач ОСОБА_1 просив суд скасувати заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 грудня 2017 року та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем, станом на жовтень 2021 року переплата за виконавчим листом про стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання сина становить 1316,00 грн., що спростовує твердження ОСОБА_2 про наявність заборгованості та невиконання відповідачем своїх обов`язків по сплаті аліментів.

Також відповідач звертає увагу суду на те, що він не був присутній при вирішенні питання про доцільність позбавлення його батьківських прав органом опіки та піклування та при розгляді даної справи у суді першої інстанції.

Апелянт зазначив, що має бажання спілкуватися зі своїм сином та добросовісно сплачує аліменти. Оскаржуване рішення суду чинить ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні з сином. Позивачем ОСОБА_2 під час розгляду даної справи не було наведено суду обставин, передбачених законом, для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2023 року справу витребувано з Першотравенського міського суду Дніпропетровської області.

03лютого 2023 року справа надійшла до апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній цивільній справі та надано сторонам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

До Дніпровського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , яка заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача і просить рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Копію ухвали про відкриття провадження та апеляційної скарги сторони отримали 07 лютого 2023 року (том № 2, а.с.58-59).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року справу призначено до розгляду (том № 2, а.с.61).

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 22 березня 2023 року позивачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Нікушина В.С. не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 22 березня 2023 року відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Невкритий В.Ю. не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Журавльов Олексій Сергійович, підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки, суд першої інстанції послався на те, що як було встановлено в судовому засіданні, від виконаня своїх батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_1 самоусунувся. Дитина проживає з матір`ю, батько взагалі дочкою не цікавиться, не відвідує її, не цікавиться її життям, здоров`ям та навчанням, дитину не утримує; таким чином суд вважає за необхідне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що буде відповідати інтересам дитини.

Проте, з вказаним висновком суду першої інстанції Дніпровський апеляційний суд не погоджується, виходячи з наступного.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Із матеріалів справи вбачається, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В шлюбі сторони не перебували.

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду від 19 січня 2017 року у справі № 409/2624/16-ц визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою її проживання: АДРЕСА_1 (том № 1, а.с. 91 -93).

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13.05.2016 року, справа № 758/4572/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 1700 гривень, які підлягають індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 07 квітня 2016 року і до досягнення дитиною повнолітя (том № 1, а.с.95 - 97).

На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження.

Як вбачається із Висновку Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 03.10.2017 року № 109/05/41-9106, орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянина ОСОБА_1 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтуванні Висновку вказано, що гр. ОСОБА_1 самоусунувся від виховання дитини та нехтує батьківськими обов`язками: не виявляє турботи до свого сина, не цікавиться його особистим життям, здоров`ям, не надає ні моральної, ні матеріальної підтримки, що протирічить принципам Конвенції ООН про права дитини та вимогам статей 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства» (том № 1, а.с. 116).

Із матеріалів справи вбчається, що на час розгляду справи про позбавлення батьківських прав відповідач ОСОБА_1 перебував у США.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 22.10.2021 року Печерського відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) станом на жовтень 2021 року переплата за виконавчим листом Подільського районного суду м. Києва № 758/4572/16-ц від 13.05.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1700,00 грн. щомісяця, починаючи з 07 квтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття становить 1316,00 грн. (том № 1, а.с. 147 - 148).

Позивачкою ОСОБА_2 до відзиву на апеляційну скаргу надано довідку про заборгованість відповідача за аліментами станом на січень 2023 року від 23.01.2023 року, з якою вбачається, що станом на січень 2023 року до сплати підлягала сума 200027,67 грн., за період з 05.2016 року по теперішній час стягнуто або сплачено аліментів на суму 102507,50 грн. (том № 2, а.с. 68 - 70).

Проте, заборгованість по сплаті аліментів не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, провадження N 61-2175св20.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі N 522/10703/18 (провадження N 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі N 760/468/18 (провадження N 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі N 638/16622/17 (провадження N 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі N 522/21914/14 (провадження N 61-8179св19).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що вказує в апеляційній скарзі, має намір на відновлення відносин з сином, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Дніпровський апеляційний суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та має рекомендаційний характер.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Із матеріалів прави вбачається, що за подання апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 1488,60 грн., який підлягає стягненню з позивачки (том № 2, а.с. 40).

Враховуючи викладене вище, Дніпровський апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Журавльов Олексій Сергійович, задовольнити.

Заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн. 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний текст судового рішення складений 23 березня 2023 року

Суддя: О.Д.Канурна