ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3495/23 Справа № 203/2181/22 Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа без самостійних вимог Державна казначейська служба України, про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, 3% річних та інфляційних (суддя першої інстанції Єжаменко С.В. повний текст рішення складено 16 січня 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

30 червня 2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Шевченківського ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якій третьою особою без самостійних вимог зазначена Державна казначейська служба України, про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, 3% річних та інфляційних, з урахуванням уточнених позовних вимог від 17 серпня 2022 року просивстягнути з Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)безпідставно отримані грошові кошти в сумі 40 084,85 грн., інфляційні в розмірі 7 736,36 грн., 3%річних в розмірі 1 103,71 грн., стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» безпідставно отримані грошові кошти в сумі 14 269,96 грн., інфляційні в розмірі 2 754,11 грн., 3%річних в розмірі 392,91 грн. та стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа без самостійних вимог Державна казначейська служба України, про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, 3% річних та інфляційних відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач, та через свого представника подав апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено без з`ясування всіх обставин справи та з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування скарги зазначено, що своїми діями ДВС частково повернула позивачу грошову суму в розмірі 4 244,78 грн, які були відраховані з його пенсії щомісячно по 1061,26 грн. за період вересень-листопад 2021 року включно і таким чином визнав обов`язок повернути позивачу грошові кошти.

Суд першої інстанції не надав оцінку та правовим наслідкам постанови від 25.11.2021 року про скасування постанови від 25.03.2014 року про звернення на пенсію.

Не було звернуто уваги, що жодних договірних відносин між позивачем, Товариство та виконавчою службою не існує.

ОСОБА_2 , просив рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить, 66341,90 гривень, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму(2684 х 100 = 268400)., а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно листа ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 0400-010508-8/153276 від 23 листопада 2021 року, встановлено що за період з травня 2014 року по листопад 2021 року з пенсії ОСОБА_1 проводились відрахування боргу по виконавчому провадженню № 37269775. Загальна сума відрахувань з пенсії позивача становить 54 189,08 грн. (а.с.7-8)

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Ковтюх Є.Є. від 25 листопада 2021 року про скасування процесуального документу скасовано документ «Постанова про звернення стягнення на заробітну плату» від 25 березня 2014 року, що видав ОСОБА_3 при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/0418/1034/2012, виданого 22 лютого 2013 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська. (а.с.10)

Згідно виписки по картковому рахунку 28 грудня 2021 року ОСОБА_1 було повернуто грошові кошти у сумі 3 183,78 грн. як помилково або надмірно стягнуті по виконавчому листу № 2/0418/1034/2012 від 22.02.2013. (а.с.6)

09 червня 2022 року ОСОБА_1 подав до Шевченківського ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) заяву про повернення безпідставно стягнутих з його пенсії грошових коштів за період з 25.03.2014 по 13.09.2021 по виконавчому провадженню № 38416814. (а.с.9)

17 червня 2013 року державним виконавцем Ясюкевичем О.В. було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору по виконавчому провадженні № 38416814. (а.с.32)

Згідно наданих представником відповідача копій платіжних доручень встановлено, що з ОСОБА_1 було стягнуто грошові кошти в розмірі 40 084,85 грн. в якості виконавчого збору по виконавчому провадженні № 38416814 та грошові кошти в розмірі 14 269,96 грн. в якості погашення заборгованості по виконавчому листу № 2/0418/1034/2012, виданому 22 лютого 2013 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська. (а.с.35-97)

Згідно листа Шевченківського ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 03-2/17888/5 від 09 квітня 2021 року встановлено, що 10 червня 2014 року постановою державного виконавця зведене виконавче провадження № 37269775 було закрито на підставі п.10 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з направленням за належністю до Кіровського ВДВС ДМУЮ.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що виконавчий збір не може вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні ст.1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження, позивачем не доведено, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло кошти безпідставно, оскільки наявна заборгованість, а виконавче провадження № 38416814 не завершено.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З аналізу зазначеної норми закону вбачається, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставно набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ

є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням витрат виконавчого провадження відсутні, оскільки такі кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України, а є коштами виконавчого провадження.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

До вказаного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 201/1311/19.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення дотримався вимог як процесуального так і матеріального права, застосував до спірних відносин діючи норми закону та правові висновки Верховного Суду, підстав відступати вія яких колегія не вбачає, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська