ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/8382/17 Номер провадження 22-ц/814/1717/23Головуючий у 1-й інстанції Єжов В.А. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Хіль Л.М.,

секретар Владіміров Р.В.,

з участю представника позивача адвоката Панасенка П.П., представника відповідача адвоката Бондаренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником адвокатом Панасенко Павлом Петровичем,

на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 24 березня 2021 року, постановлене суддею Єжовим В.А. (повний текст складено 05 квітня 2021 року),

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поновлення права користування житловим приміщенням шляхом вселення,

в с т а н о в и в:

04.12.2017 ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження власністю, а саме, квартирою АДРЕСА_1 , та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку у квартирі.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є власником цієї кватири. Окрім неї, у квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , її колишній чоловік, їх спільний син, ОСОБА_3 , та її син від першого шлюбу ОСОБА_4 . З відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу за її згоди відповідач як член сім`ї був зареєстрований у квартирі. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в її квартирі. На її вимогу виїхати з квартири та знятися з реєстрації відповідач відмовляє. Неодноразово він погрожував їй насильством, спричиняв тілесні ушкодження, унаслідок чого вона була вимушена залишити власне житло. На теперішній час вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином Росії та постійно мешкає у місті Санкт-Петербург. Весною 2016 року їй стало відомо, що відповідач уклав новий шлюб та постійно мешкає по місцю мешкання дружини, що є підставою визнання його втратившим право користування квартирою АДРЕСА_1 .

03.08.2018 ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просить поновити його право користування житловим приміщенням та вселити у квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічних вимог зазначає, що після реєстрації шлюбу із позивачкою був вселений у вказану квартиру та зареєстрований в ній. З цього часу це його єдине місце мешкання. Улітку 2013 року відповідач покинула сім`ю та поїхала мешкати до нового чоловіка у місто Санкт-Петербург, Росія. Після від`їзду вона час від часу приїздила у місто Харків та виганяла його з квартири. У його відсутність відповідач влітку 2016 року змінила замки та поставила сигналізацію на квартиру, через що він не може потрапити у квартиру. Зазначив, що право власності на спірну квартиру за позивачем відповідно до ч.2 статті 331 ЦК України та статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зареєстровано.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 24.03.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поновлення права користування житловим приміщенням шляхом вселення- задоволено.

Поновлено ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у сумі 704,80 грн.

Рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 вмотивовано тим, що позивачем не доведено те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважної причини.

В частин задоволення вимог позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем доведено, що позивач неправомірно порушила його право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, замінивши замки на дверях квартири та встановивши сигналізацію у червні 2016 року, внаслідок чого він не зміг потрапити до житла та користуватися ним. За таких обставин порушене право користування ОСОБА_2 житловим приміщенням у спірній квартирі підлягає поновленню, шляхом його вселення в зазначене житлове приміщення.

Позивач ОСОБА_1 , в чиїх інтересах діє адвокат Панасенко П.П., із рішенням районного суду не погодилася та подала апеляційну скаргу до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позов задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічних вимог відмовити.

Доводить, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає вимогам пропорційності, оскільки останній вже не є членом її сім`ї, між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки і він має інше постійне місце проживання. Наведене, на думку позивача, свідчить, що її інтереси, як власника житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що відповідач добровільно покинув спірну квартиру в червні 2016 року, забравши звідти всі свої речі та переїхав до іншої квартири, що підтверджено актами від 21.01.2017, 09.09.2017 та показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Доказом того, що відповідач добровільно покинув спірне житло вважає той факт, що за період з червня 2016 року до серпня 2018 року він не звертався до правоохоронних органів, суду з питань усунення перешкод у користування житлом.

Зазначає, що відповідач не довів належними та допустимими доказами, що спірна квартира є його єдиним житлом. Тоді як допитані судом свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 суду пояснили, що відповідач працює, достатньо матеріально забезпечений, у зв`язку з чим має змогу орендувати інше житло.

Доводить поважність причин, за яких вона, позивачка, не може проживати з відповідачем у спірній квартирі, а саме, факт спричинення ним тілесних ушкоджень, що підтверджується висновком фахівця з питань судово-медичної експертизи №534-2015 від 03.06.2015 та витягом з ЄРДР від 04.06.2015.

Наголошує, що має намір продати належне їй житло, а тому реєстрація в квартирі відповідача порушує її право на вільне розпорядження власністю.

Просить застосувати до спірних правовідносин позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №447/455/17 від 13.10.2020 щодо необхідності врахування балансу інтересів сторін спору, зокрема, захисту права власності позивачки, а тому на підставі ч.2 ст.406 ЦК України права відповідача на користування спірним житлом має бути припинено.

Доводи апеляційної скарги також обґрунтовані практикою Верховного Суду, сформованої у справі №702/101/18 від 14.08.2019 щодо застосування вимог ч.2 ст.406 ЦК України.

Наголошує, що саме на відповідача покладено процесуальний обов`язок доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Такий просувальний обов`язок відповідачем не виконаний і у справі відсутніми є докази на підтвердження вчинення ним дій, спрямованих на усунення перешкод у користуванні житлом.

Заперечує проти врахування наданих відповідачем суду доказів, а саме сплати комунальних послуг в розмірі 5000,00 грн., оскільки такий платіж вчинено 07.05.2018 разово, вже на стадії судового розгляду справи.

Також наголошує, що наявне у справі судове рішення від 11.05.2018 у справі №646/4126/17, яким стягнуто із відповідача на її користь оплату комунальних послуг, не стосується предмета спору в цій справі, оскільки охоплює період з червня 2016 року по 02.10.2017.

Заперечує врахування судом, як доказу, відповіді Основянського відділу поліції від 03.08.2018, оскільки з її змісту неможливо встановити з якою саме заявою звертався відповідач до правоохоронних органів.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23.06.2021 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником адвокатом Панасенко П.П., на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 24.03.2021; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду із повідомленням сторін, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 15.07.2021.

26.07.2021 відповідачем подано до Харківського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 25.10.2022 справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду із повідомленням сторін.

У суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Панасенко П.П. доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні. Представник відповідача адвокат Бондаренко Т.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.

13.01.1995 ОСОБА_10 придбала 45/100 частин 6-кімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , у кількості 2 житлових кімнат, житловою площею 39,5 кв.м., про що на Харківській товарній біржі укладено договір Н4-18./а.с.6 т.1/

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 19.02.2014 (справа №646/791/14-ц) розірвано шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16.11.1996 у відділі РАЦС Червонозаводського районного управління юстиції м.Харкова, актовий запис №404./а.с.7 т.1/

За змістом довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 16.08.2016 КП «Жилкомсервіс», за адресою: АДРЕСА_2 , у цьому жилому приміщенні зареєстровано 4 особи: ОСОБА_1 (власник); ОСОБА_3 (син); ОСОБА_4 (син); ОСОБА_2 (чоловік)./а.с.8 т.1/

З копії паспорту громадянина України ОСОБА_2 убачається, що із 05.02.1997 він зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ./а.с.38-39 т.1/

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 11.05.2018 (справа №646/7873/15-ц) стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі у сумі 3887,17 грн. вартості комплекту м`яких меблів: диван та крісло, із виділенням у власність ОСОБА_2 /а.с.41-43 т.1/

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 11.05.2018 (справа №646/4126/17) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1698,50 грн. витрат за сплату комунальних послуг у порядку зворотної вимоги (за газопостачання 1381,90 грн, електроенергію 154,10 грн, квартплата 162,50 грн.)./а.с.44-45 т.1/

Дублікатом квитанції підтверджується сплата ОСОБА_2 07.05.2018 за газопостачання за о/р за адресою: АДРЕСА_2 , грошових коштів у розмірі 5000,00 грн./а.с.40 т.1/

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається відсутність відомостей про реєстрацію прав на нерухоме майно за РНОКПП НОМЕР_1 . Зазначений ідентифікаційний номер одержано відповідачем ОСОБА_2 за довідкою про присвоєння ідентифікаційного номеру./а.с.46 т.1/

Листом Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області №51/119-63/01/12-2018 від 03.08.2018 повідомлено, що ОСОБА_2 звертався до Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області із заявами, які були зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події від 01.06.2015 за №6048 (матеріал списано в справу за відсутністю обставин, які можуть свідчити про вчинення будь-якого кримінального правопорушення); №6193 від 01.05.2016 (матеріал внесений до єдиного реєстру досудових розслідувань 02.05.2016 за №0000997 за ознаками ч.1 ст.125 КК України та закінчено 21.07.2017 за відсутності складу злочину); від 26.07.2018 №14950 (матеріал знаходиться на розгляді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Основянського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції Коваленка А.В.). У відповіді від 29.07.2018 зазначено про припинення перевірки по заяві./а.с.174 т.1/

09.07.2014 ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Молодчим І.О., представляти її інтереси у будь-яких установах, організаціях та підприємствах незалежно від їх організаційної форми та підпорядкованості, а також перед фізичними особами з питань, які будуть стосуватися 1) управління, користування (у межах, визначених довіреністю) належними їй на праві особистої приватної власності 45/100 частками в праві власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; 2) здійсненням ремонтних робіт (у тому числі перепланування) у зазначеній вище квартирі, з наступним отриманням у відповідних органах технічної та будь-якої іншої необхідної документації на зазначений вище об`єкт нерухомості після закінчення ремонту та відповідної реєстрації права власності; 3) укладення договорів щодо експлуатації зазначеної вище квартири; 4) В разі необхідності - реєстрації самовільних перебудов тощо. Для цього представник вправі: мати вільний доступ до зазначеної вище нерухомості та користуватися (управляти) нею на власний розсуд, та інші права, зазначені в тексті довіреності. Довіреність зберігає чинність до дев`ятого липня дві тисячі двадцять четвертого року./а.с.60 т.1/

Для підтвердження наміру постійного використання спірної квартири в якості житла відповідачем надано:1) звіт про оцінку нерухомого майна, в опису об`єкта зазначено: протягом 1996-2014 років виконано наступні поліпшення: у 1996 році приблизно на суму 17000 доларів США - споруда прибудови кухні 12 кв.м з дахом; у 1997 році (720 доларів США) заміна двох дверей; у 1999 році (800 доларів США) установка індивідуального опалення з витяжними системами та оформлення документів; у 2003 році (600 доларів США) заміна котла на двоконтурний; у 2004 році (1600 доларів США) демонтаж сходів і підготовка приміщення під ванну кімнату, встановлення опалення, прокладка сантехніки, водопроводу; у 2006 році (2500 доларів США) установка перегородки з дверима всередині кімнати; у 2008 році (900 доларів США) заміна старих вікон на нові пластикові; у 2009 році (9000 доларів США) заміна труб опалення на батареї корадо, ремонт ванної кімнати; у 2010-2012 роках (14000 доларів США) ремонт в житловій кімнаті, кухні, прокладка кабелів електропроводки та електрообладнання; у 2014 році (1500 доларів США) перенесення газової труби подачі газу з оформленням документів./а.с.61-170 т.1/

Висновком звіту встановлено: ринкова вартість 45/100 спірної квартири до проведення поліпшень 413 000,00 грн., після проведення поліпшень 1 102 200,00 грн.; 2) робочий проект реконструкції системи газопостачання квартири, виконаний у жовтні 2014 року ПАО «Харківміськгаз».

15.06.2016 між ОСОБА_1 та ТОО «Охорона-8» укладено договір на послуги охорони, обслуговування, реагування та спостереження на ПЦН за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом першої інстанції допитані свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що є сусідом сторін. Свідку відомо, що позивачка придбала спірну квартиру, де проживала із чоловіком ОСОБА_2 та дітьми. Потім вона переїхала до Росії, де одружилась, один із синів переїхав до неї. У квартирі залишився проживати відповідач ОСОБА_2 та спільний син сторін. У 2014 році мешканці будинку, в тому числі відповідач, уклали між собою договір про благоустрій мешканців будинку. Позивачка періодична приїздила в м.Харків, била машину відповідача, порізала м`який куток, побила меблі, що було підставою для виклику поліції. Відповідач підтримував квартиру у доброму стані, зробив АГВ, поміняв котел. Позивач приїхала, змінила замки та поставила сигналізацію, поки відповідач був на роботі, через що він не міг потрапити у квартиру.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що після від`їзду позивачки відповідач із сином ОСОБА_16 у період із 2014 по 2016 р.р. проживав у спірній квартирі. Після закінчення школи він переїхав до матері у РФ, к квартирі залишився відповідач. Влітку 2016 року позивачка поставила сигналізацію та змінила замки, а речі відповідача залишилися в квартирі. Він прийшов додому з роботи та не потрапив у квартиру. Свідок підтвердила, що саме відповідач робив прибудову до квартири, АГВ; з літа 2016 року живе на зйомних квартирах.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що знає родину ОСОБА_17 із 2009 року, їх діти ходили разом у садочок; коли мати поїхала, їх син ОСОБА_16 залишився мешкати з відповідачем. Коли позивачка приїхала з Росії, вона вчинила дебош, змінила замки, щоб колишній чоловік у квартирі не мешкав.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що знає сторін з 1995-1996 років. Вся родина мешкала у спірній квартирі. Влітку 2016 року позивачка змінила замки та поставила сигналізацію, щоб відповідач не міг проживати. Свідку відомо, що відповідач проживає на орендованих квартирах.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що є сестрою позивачки. Свідку відомо про зміну позивачкою замків на вхідних дверях спірної квартири та встановлення сигналізацію. Такі дії позивачка пояснювала тим, що відповідач вивіз якесь майно. Зазначила, що приблизно у 2017 році з її участю складався акт про те, що відповідач не мешкає у квартирі, хто писав акт та де, свідок не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що є знайомою позивачка. Відповідача не знає, про наявність у них із позивачкою спільних дітей їй не відомо. У червні 2016 року вона приходила до спірної квартири з подругою ОСОБА_18 , речей відповідача не бачила. Зазначила, що складали два акти 19 вересня 2017 року та в початку цього ж року, який підписували ОСОБА_19 та ОСОБА_18 .

Суд першої інстанції не прийняв до уваги акти від 21.01.2017 та 09.09.2017, як такі, що суперечать поясненням свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Відмовляючи у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із підстав недоведеності, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважної причини. Натомість судом встановлено та не заперечується позивачкою, що нею у червні 2016 року змінено замки на дверях та встановлено сигналізацію у квартирі. Отже відповідачем доведено, що позивач неправомірно порушила його право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, внаслідок чого він не зміг потрапити до житла та користуватися ним. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що порушене право відповідача, яке підлягає поновленню, шляхом вселення його у зазначене житлове приміщення.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Таким чином застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Разом із цим, права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Згідно із положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Натомість за змістом частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Таких висновків дійшов Верховний Суд у справі №490/12384/16-ц від 24.10.2018.

За таких обставин та з підстав, передбачених наведеними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність обґрунтованих підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідач вселився у спірне житло, як член сім`ї власника, тривалий період проживав у квартирі, а саме із 1997 по 2016 р.р. (більше 19 років), тобто має достатні та триваючі зв`язки із конкретним місцем проживання, спільними зусиллями за час перебування у шлюбі з позивачкою та після його розірвання, утримував квартиру та здійснював її поліпшення.

Послідовність дій позивачки, а саме, постійне проживання з дітьми в іншій державі, приїзди до м.Харків під час яких вона звертається до правоохоронних органів, змінює замки на вхідних дверях квартири, ставить її під охорону, за наявності наміру продати спірну квартиру, у сукупності свідчать про спрямованість дій на позбавлення відповідача житла, а тому є порушенням принципу пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантованого п.1 ст.8 Конвенції про права людини 1950 року.

Доводи апеляційної скарги, що припинення права користування відповідачем спірним житлом відповідає вимогам пропорційності, є довільним тлумаченням норм права на власну користь. Тоді як припинення сімейних відносин між сторонами не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням, із яким у нього склалися тривалі зв`язки та які, за відсутності законних підстав, були перервані у 2016 році позивачкою після зміни замків, найму охорони квартири.

Вжиті позивачем заходи виключають підстави вважати, що відповідач залишив спірне житло добровільно, тоді як акти про відсутність у квартирі його речей від 21.01.2017, 09.09.2017 є неналежними та недопустимими доказами, а тому суд першої інстанції правильно залишив їх поза увагою.

Показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 малоінформативні, вони перебувають із позивачкою у близьких відносинах, а обставини, повідомлені ними суду, відомі їм зі слів позивачки.

Посилання позивача у доводах апеляційної скарги, що відповідач не довів відсутність у нього іншого житла, а також його спроможність орендувати інше житло, колегія суддів відхиляє як безпідставні. По-перше, матеріалами справи підтверджено, що у власності відповідача іншого житла не має; по-друге, оренда житла є вимушеним та логічним заходом. Крім того, з огляду на предмет спору в силу принципу змагальності, саме позивач повинен довести, що відповідач понад рік за відсутності поважних причин не проживає в спірному житлі.

Спростовуються наявними у справі доказами твердження позивача, що за період з червня 2016 року до серпня 2018 року відповідач не звертався до правоохоронних органів, суду з питань усунення перешкод у користування спірним житлом. Зокрема, листом Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області підтверджено, що ОСОБА_2 звертався до поліції з заявами, які були зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події від 01.06.2015, 01.05.2016 та 26.07.2018. Зміст такого доказу позивач не спростував, а тому за правилами ч.4 ст.12 ЦПК України несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги про те що, судом першої інстанції не враховано позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №447/455/17 від 13.10.2020, а також практику Верховного Суду, сформовану у справі №702/101/18 від 14.08.2019, є безпідставні, оскільки висновки, викладені в оскаржуваному судовому рішенні не суперечать зазначеним висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду.

Отже з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін, між якими існує конфліктна ситуація, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які є обґрунтованими, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше ніж рік не проживає за місцем його реєстрації. Підставвважати, що відповідач втратив інтерес до квартири, оскільки був відсутня і не проживав в ній апеляційним судом не встановлено. Натомість відповідачем доведено, що позивач неправомірно порушила його право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, замінивши замки на дверях квартири та встановивши сигналізацію у червні 2016 року, внаслідок чого він не зміг потрапити до житла та користуватися ним.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що порушене право користування відповідачем житловим приміщенням підлягає поновленню, шляхом вселення в зазначене житлове приміщення.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судупершої інстанції стосовно установлених обставин справи та зводяться до загального цитування норм права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367,368,374,375, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником адвокатом Панасенко Павлом Петровичем, - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 24 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.03.2023 .

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

Л.М. Хіль