ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2013/23 Справа № 199/3797/22 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О.Б. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року в цивільній справі номер 199/3797/22 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 19.12.2007 року між сторонами було підписано анкету-заяву б/н з метою отримання банківських послуг. Відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, порушив графік погашення кредиту та відсотків, у зв`язку з чим станом на 12.04.2022 року заборгованість за кредитним договором становить 52871,45 грн, та складається з заборгованості за тілом кредиту 41982,54 грн (в тому числі: заборгованості за поточним тілом кредиту 0,00 грн.; заборгованості за простроченим тілом кредиту 41982,54 грн); заборгованості за нарахованими відсотками 0,00 грн; заборгованість за простроченими відсотками 10888,91 грн; заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України 0,00 грн; нарахованої пені 0,00 грн; нарахованої комісії - 0,00 грн.

Оскільки на вимоги позивача відповідач заборгованість не погасив, від виконання своїх зобов`язань ухиляється, тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19.12.2007 б/н у сумі 52 871,45 гривень та судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач АТ КБ «Приват Банк», подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до анкети-заяви від 19.12.2007 року відповідач погодився, що анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, правилами користування, умовами обслуговування та кредитування складають Договір про надання банківських послуг».

З розрахунку заборгованості та виписку по картковому рахунку прослідковується, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомати, розраховувався в торгівельній мережі. Кошти на сплату заборгованості частково сплачувались відповідачем, про що свідчать платежі відображені в колонці наданого розрахунку «Сума погашення за наданим кредитом», однак кошти на сплату боргу вносились нерегулярно та не в повному обсязі, що призвело до утворення простроченої заборгованості.

Банком були надані суду саме первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за Кредитним договором. Надана виписка та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі.

Місцевий суд належним чином не дослідив надані банком докази видачі відповідачу кредиту, користування ним кредитними коштами, що доведено відповідними розрахунками, не врахував, що зазначені докази відповідачем не спростовано, що є його, а не суду, процесуальним обов`язком, при тому, що відповідач до суду не з`явився і свої доводи не зазначив.

Від відповідача ОСОБА_1 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 19.12.2007 року відповідач ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». Базова процентна ставка 3 відсотки в місяць з розрахунку 360 днів в році (а.с. 43 43зв.).

Відповідно до довідки про надані картки відповідачем було отримано наступні кредитні картки, «Універсальна»: НОМЕР_1 від 18.03.2011 року з терміном дії до 02/15, НОМЕР_2 від 02.02.2015 року з терміном дії до 04/18, НОМЕР_3 від 10.08.2015 року з терміном дії до 08/19, НОМЕР_3 від 26.05.2016 року з терміном дії до 08/19; «Універсальна GOLD»: 636879 від 23.02.2017 року з терміном дії до 10/20 (а.с. 42).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 міститься інформація про встановлення та зміну кредитного ліміту. Встановлений кредитний ліміт 1800,00 грн, в подальшому кредитний ліміт збільшувався, останній ліміт 49999,68 грн. З 04.12.2020 року кредитний ліміт становить 0,00 грн (а.с. 41).

На підтвердження суми заборгованості надано виписку за договором №б/н за період з 19.12.2007 року по 14.04.2022 року (а.с. 20 - 40).

З розрахунку заборгованості за договором №б/н від 19.12.2007 року, станом на 12.04.2022 року заборгованість ОСОБА_1 складає 52871,45 грн, з них 41982,84 грн заборгованість за тілом кредиту, 10888,91 грн заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 4 19зв.).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Проте з вказаними висновками суду першої інстанції не можна погодитись, виходячи з наступного.

Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність».

Відповідно до статті 2 цього Закону банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, сплати процентів за її користування та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З заяви-анкети, яка підписана відповідачем, вбачається, що «Я згоден з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та банком Договір приєднання банківських послуг. Я ознайомлений та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовій формі…».

Підписавши вказану заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та користуючись кредитними коштами, апеляційний суд вважає, що між сторонами по справі існують кредитні правовідносини, щодо яких сторони погодили істотні умови договору кредиту про суму кредиту, строку її повернення та розміру процентів.

Виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Саме таку позицію висловив Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2020 року у справі 278/2177/15-ц.

З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за тілом кредиту виникла з 20.10.2018 року і станом на 12.04.2022 року становить 41982,84 грн (а.с. 15зв. 19зв.).

Ці дані також підтверджуються випискою за договором №б/н (а.с. 20 23зв.).

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 41982,84 грн обґрунтовані та підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 .

Що стосується спору про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до анкети заяви від 19.12.2007 року, передбачено процентну ставку в розмірі 3% в місяць з розрахунку в 360 днів в році (а.с. 42).

Перевіряючи правильність розрахунку процентів за користування кредитом, що наданий відповідачем в апеляційній скарзі, апеляційний суд прийшов до наступного.

З розрахунку заборгованості вбачається, що розмір процентів, які було нараховано за договором №б/н, перевищує передбачену процентну ставку.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Отже, оскільки позивачем не доведено, що відсотки мають бути нараховані саме в наведеному ним розмірі, тому позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредиту задоволенню не підлягають.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 41982,54 грн заслуговують на увагу, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Виходячи з наведеного вище та обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за подання позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» сплачено судовий збір у розмірі 2481,00 грн (а.с. 61), позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому понесені судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 в розмірі 1970,05 грн.

Крім того, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, за подання апеляційної скарги ним сплачено судовий збір в розмір 3721,50 грн (а.с. 88), тому з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2955,08 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 41982,54 грн.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1970,05 грн та апеляційної скарги в розмірі 2955,08 грн, а всього 4925,13 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: