рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/8232/22

Номер провадження 2/495/202/2023

22 березня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Анісімової Н.Д.

при секретарі Коліниченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, суд

ВСТАНОВИВ:

19.10.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 374 378 грн. 87 коп., що складається з: заборгованості по заробітній платі у розмірі 82 276 грн. 47 коп., середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку у розмірі 241 685 грн. 64 коп. та суми індексації у розмірі 50 416 грн. 76 коп., а також моральну шкоду у розмірі 12 000 грн. та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 88 000 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2022 року матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, передані на розгляд судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Н.Д. Анісімовій.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.10.2022 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено розгляд справи по суті.

16.02.2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільнені.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у період з 06 листопада 2020 року по 08 червня 2021 року він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт». Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, з 06 листопада 2020 року по 08 червня 2021 року з боку, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 107 175 грн. 75 коп. підтвердження факту існування заборгованості є довідка, яка видана боржником № 227 від 18 червня 2021 року.

09 червня 2021 року позивач був звільнений за згодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП і згідно з Наказу № 216-к від 09 червня 2021 року.

Остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться у день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум.

Однак у день звільнення позивача 08 червня 2021 року, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільнені та не здійснив виплату належних коштів, що є порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП.

Згідно з довідкою, що надана Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» № 227 від 18 червня 2021 року у зв`язку зі звільненням позивача було нараховано до виплати:

107 175 грн. 75 коп. заробітна плата. З неї до виплати 86 276 грн. 47 коп.;

4 000 грн. сплачено;

82 276 грн. 47 коп. заборгованість.

Крім того, позивач наполягає на тому, що оскільки відповідач не провів повний розрахунок при звільнені позивача та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 441 робочий день, з відповідача підлягає стягнення середнього заробітку за весь час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 241 685 грн. 64 коп..

Також позивач акцентує увагу суду на виплаті компенсації з урахуванням індексації, яка складає за весь період 50 416 грн. 76 коп.

Крім того, у зв`язку з тим, що позивач не отримував заробітну плату майже 2 роки йому була завдана моральна шкода, внаслідок порушення його законного права на заробітну плату, приниження гідності та честі, ігнорування його прав, втрати престижу та репутації серед знайомих і друзів. Тому просить суд відшкодувати йому моральну шкоду, спричинену діями відповідача, яку він оцінив у 12 000 грн. 00 коп..

22 серпня 2022 року між позивачем та адвокатом Кірчевим І.І. було укладено договір № 35/22 про надання правової допомоги, відповідно до п. 5.1 вартість правової допомоги за цим договором складає 100 000 грн..

30 серпня 2022 року між адвокатом та позивачем було підписано акт виконаних робіт і сплачено суму у розмірі 88 000 грн..

05 вересня 2022 року на адресу відповідача була відправлена претензія, але відповіді позивач так і не отримав.

У судовому засіданні були присутні представник позивача, який брав участь у судовому засіданні у режимі відео-конференції, та представник відповідача.

Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі: стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 82 276 грн. 47 коп., середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку у розмірі 241 685 грн. 64 коп., суму індексації у розмірі 50 416 грн. 76 коп., моральну шкоду у розмірі 12 000 грн. та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 88 000 грн.

Представник відповідача визнав позов лише у частині стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 82 276 грн. 47 коп., винагороду адвоката вважає не спів мірною, до відшкодування моральної шкоди просить суд поставитися критично, не відшкодовувати суму індексації і середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за 441 день.

Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь заборгованість по нарахованій та не виплаченій заробітній платі.

Так, відповідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач працював на посаді заступника директора з розвитку та інвестицій Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» з 06 листопада 2020 року по 08 червня 2021 року, тобто 6 місяців, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 і був звільнений з займаної посади за згодою сторін, відповідно до ч. 1 с. 36 КЗпП.

Відповідно до довідки Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» про заробітну плату № 227 від 18.06.2021 року на момент звільнення заборгованість по виплаті заробітної плати становить 82 276 грн. 47 коп., а середньоденний заробіток в день звільнення 548 грн. 04 коп..

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена як правило грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Дії відповідача порушують ст. 116 Кодексу законів про працю України, оскільки при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум.

Однак, в день звільнення позивача 08.06.2021 року відповідач не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Отже, вимога позивача про стягнення з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» на його користь заборгованість по нарахованій та не виплаченій заробітній платі у розмірі 82 276 грн. 47 коп. підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Норма даної статті спрямована на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набув чинності 19.07.2022 року, текст статті 117 КЗпП було викладено в новій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

До змін у КЗпП діяла норма згідно з якою підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку без вказування крайніх термінів (у шість місяців). Позивач був звільнений у червні 2021 року, відповідно на його правовідносини з Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» поширюються норми права, що діяли на момент виникнення цих відносин (тобто до змін у КЗпП), бо за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності. Тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Слід зазначити, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8 Конституції України ).

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави в цілому та суду зокрема.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду від 26.06.2019 року дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ.

Отже, суд вправі зменшити суму відшкодування, передбаченого ст. 117 КУпП.

Позивач звернувся до суду з цим позовом у жовтні 2022 року, тобто зі спливом більш ніж року після звільнення з роботи, яке мало місце у червні 2021 року. З претензією до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» позивач звернувся лише за місяць до звернення до суду. Суму, яку хоче отримати позивач як розмір середнього заробітку за весь час затримки практично у 3 рази більше, ніж розмір невиплаченої заробітної плати.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає таку суму об`єктивно завищеною, тому вирішив, що стягненню підлягає середній заробіток за весь час затримки протягом шести місяців. Тому з огляду на те, що середньоденний заробіток за затримку розрахунку у день звільнення становить 548 грн. 04 коп., а у період з 08.06.2021 року по 08.12.2021 року було 128 робочих днів, то розмір стягнення становить 70 149 грн. 12 коп.. Суд вважає цю суму співмірною розміру заборгованості на день звільнення, та діям відповідача щодо якнайшвидшого погашення заборгованості.

Позивач також акцентував увагу суду на виплаті цієї компенсації з урахуванням індексації, яка складає за весь період 50 416 грн. 76 коп.

Однак з таким твердженням погодитися не можна з наступних підстав.

Судом достовірно установлено, що фактичний розрахунок відповідачем з позивачем в повному обсязі досі не проведено, що не заперечується сторонами.

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»).

Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Такими доходами є ті грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (частина друга статті 2 цього Закону).

Статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже, вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60)).

Згідно з пунктом 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Положеннями статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, і які не мають разового характеру: пенсії, стипендії,; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві ( з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до Закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені ч.1 цієї статті.

Цим Законом та іншими підзаконними актами не передбачено нарахування індексації про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як того вимагає позивач. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер, до структури заробітної плати входять основна та додаткова заробітна плата, додаткові та інші заохочувальні та компенсаційних виплат (винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальним системами і положеннями, виплати в рамках гарантів, компенсаційні та інші грошові та матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад статті 2 вищезазначеного Закону індексації не підлягає.

Тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності.

Позивач посилається на те, діями відповідача йому була завдана моральна шкода, у зв`язку з тим, що позивач не отримував заробітну плату протягом тривалого часу, він не міг повноцінно забезпечити себе та свою родину. Завдана моральна шкода обумовлюється моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушення права на заробітну плату, втратою репутації у колі рідних та близьких.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду за негативні явища, які виникли у позивача в зв`язку з порушенням відповідачем його прав на отримання грошових коштів належних йому при звільненні.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та з врахуванням обставин, за яких цю шкоду зазнав позивач, залишившись в період тривалого часу без заробітної плати і вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки 5 000 грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди, тому позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково.

Вирішуючи вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за надання правової допомоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПКУ, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПКУ).

Згідно ст. ст. 15,60 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Разом з тим, в питанні критеріїв слід брати до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц від 19.02.2020 року. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Позивач зазначає, що 22.08.2022 року між позивачем і адвокатом Кірчевим І.І. було укладено Договір № 35/22 про надання правової допомоги, відповідно до п. 5.1 вартість правової допомоги складає 100 000 грн. а 30.07.2022 року між ними був підписаний акт виконаних робіт і сплачено суму у розмірі 88 000 грн.

Суд не втручаючись у взаємовідносини між адвокатом та клієнтом, в той же момент беручи до уваги складність справи, час витрачений адвокатом, вважає ці суми дещо необґрунтованими, серед яких, наприклад, виїзні консультації за місцем знаходження відповідача, крім того, суд вважає за недоцільне поки справа знаходиться на розгляді у суді першої інстанції, рахувати витрати за представництво в суді апеляційної інстанції. Тому суд вирішив ці вимоги задовольнити частково, а саме стягнути суму у розмірі 8 000 грн. 00 коп.

Отже, враховуючи вищезазначене, суд вирішив, що позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 21, 24 ЗУ «Про оплату праці», ст. ст. 97, 115,117, 241-1, 233 КЗпП, ст. ст. 12, 13, 81, 83, 263, 264, 265, 280, 281, 354, 430 ЦПК України , суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 82 276 грн. 47 коп..

На підставі ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення про присудження заробітної плати ОСОБА_1 , але не більше ніж за один місяць.

Стягнути з Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 70 149 грн. 12 коп..

Стягнути з Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп..

Стягнути з Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" на користь ОСОБА_1 витрати за надання правової допомоги в розмірі 8 000 грн. 00 коп..

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Якщо апеляційну скаргу не було подано, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Д. Анісімова