ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3144/23
провадження № 2-з/753/41/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2023 р. суддя Дарницького районного суду міста Києва Шаповалова К.В. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Акціонерне товариство "Сенс Банк", Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК "Єврокредит" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

27 лютого 2023 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 лютого 2023 року цивільну справу № 753/3144/23 передано судді Шаповаловій К.В.

Ухвалою суду від 13 березня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду у судове засідання на 18 квітня 2023 року.

20 березня 2023 року до суду від позивачки надійшла заява про забезпечення позову.

Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 21 березня 2023 року заяву передано судді Шаповаловій К.В.

Вивчивши матеріали заяви, докази додані до неї, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 153 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову як сукупності процесуальних дій є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Види забезпечення позову визначені частиною першою статті 150 ЦПК України. Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом зазначених норм процесуального законодавства забезпечення позову має на меті запобігти ускладненню чи неможливості виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Співмірність заходів забезпечення позову передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивачка посилається на пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК України, відповідно до якої забезпечення позову можливе шляхом зобов`язання вчинити певні дії.

В той же час, у прохальній частині заяви позивачка просить суд зупинити стягнення у виконавчому провадженні № 59185933, в межах якого з неї стягується основна винагорода приватного виконавця в розмірі 471948,75 грн.

В обґрунтування поданої заяви позивачка вказує, що 14 серпня 2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 25077 від 31 жовтня 2017 року (ВП № 57002362).

Вказаний виконавчий напис наразі оскаржується в рамках цієї цивільної справи.

13 травня 2019 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. повернуто виконавчий документ стягувачу без виконання, припинено чинність арештів майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання.

22 травня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 59185933) на виконання постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. про стягнення з боржника основної винагороди № 57002362 від 14 травня 2019 року.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Як зазначалось, предметом розгляду у цій цивільній справі є виконавчий напис № 25077, вчинений 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., на виконання якого відкривалось виконавче провадження № 57002362.

У заяві про забезпечення позову, позивач просить зупинити стягнення у виконавчому провадженні № 59185933, відкрите на виконання не виконавчого напису нотаріуса, а постанови приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди, яка не є предметом оскарження в межах цієї цивільної справи. Поряд з цим, посилаючись на пункту 2 частини першої статті 150 ЦПК України, позивач не зазначає, які дії повинен суд зобов`язати вчинити приватного виконавця, а просить суд вчинити дії та зупинити відповідне стяягнення.

Відповідно до пунктів 1, 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

В порядку статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом № 1404-VIII, згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, у випадку незгоді із постановою приватного виконавця про стягнення з неї основної винагороди, позивач не позбавлена права звернутись до адміністративного суду із відповідним позовом, в межах якого ініціювати питання забезпечення позову.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зважаючи на те, що підставою для забезпечення позову заявник вказує незгоду з постановою приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди, з огляду на предмет та підстави цього позову, в межах якого подана заява про забезпечення позову, суд вважає, що відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись статтями 149, 150, 153, 260 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

у задоволенні заявиОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Акціонерне товариство "Сенс Банк", Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК "Єврокредит" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню- відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: Шаповалова К.В.