Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А., за участю секретаря- Фареник А.Л., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Солом`янська районна в м.Києві державна адміністрація про визнання права користування жилим приміщенням, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить визнати за нею право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Посилається в позові на те, що власником вказаної квартири є відповідач, батько її чоловіка - ОСОБА_3 .

В 2009 році вона вселилася в квартиру та набула статусу члена сім`ї відповідача, оскільки стала вести фактичні шлюбні відносини з його сином, з яким у 2014 році зареєструвала шлюб.

В квартирі вона проживає до цього часу і вона є її єдиним місцем проживання, в ній знаходяться її речі та речі, придбані нею в шлюбі з чоловіком.

Крім того, проживаючи квартирі, з 2017 і до 17 жовтня 2020 року вона здійснювала догляд за дружиною відповідача, матір`ю чоловіка, яка була в безпорадному стані.

Вони з чоловіком та відповідач були однією сім`єю, вели спільне господарство, спільно утримували квартиру.

В жовтні 2022 року чоловік став вимагати, щоб вона залишила квартиру, оскільки не є її власником і не має права проживати в ній.

Таку позицію підтримав і відповідач.

Квартира є її постійним місцем проживання, іншого житла вона не має, в квартирі також проживає її з 3-ю особою син.

В грудні 2022 року Солом`янскькою районною в м. Києві державною адміністрацією їй відмовлено в реєстрації в спірній квартирі.

Вважаючи своє право порушеним, просить задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 29 грудня 2022 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 30 грудня 2022 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Відповідачу був наданий строк для надання відзиву, третім особам для надання пояснень.

19 січня 2023 року відповідач подав заперечення на позов, які за своїм змістом є відзивом на позов, яким проти позову заперечує.

Посилається на те, що він є власником квартири і з його згоди в ній зареєстровані його син та онук.

Будь-яких угод з позивачкою про її проживання в квартирі він не укладав.

Позивачка має постійну реєстрацію в квартирі АДРЕСА_2 .

Позивачка в квартирі веде себе агрессивно, в тому числі відносно свого сина, вчиняє психологічне насильство.

Така її поведінка в сім`ї слугує постійній нервовій напрузі, що негативно відображається на стані здоров`я всієї сім`ї.

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

01 лютого 2023 року позивачка подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що перебуває з відповідачем у приязних стосунках, підтримує з ним сімейні та доброзичливі стосунки, допомагає йому та піклується про нього.

Зазначає, що тривалий час проживає в квартирі, а тому набула право користування нею відповідно до ст.ст.401-406 ЦК України.

23 січня 2023 року Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація подала пояснення на позов, якими підтверджено відмову в реєстрації позивачки в спірній квартирі в зв`язку з відсутністю на це згоди її власників.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 / відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 06 листопада 1997 року була передана у приватну власність відповідача, 3-ї особи ОСОБА_3 та дружини відовідача та матері 3-ї особи ОСОБА_4 .

На підставі Договору дарування від 06 січня 2010 року третя особа ОСОБА_3 подарував належну йому 1/3 частину квартири своїй матері ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року шлюб між позивачкою та третьою особою ОСОБА_3 був розірваний.

Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва від 19 січня 2023 року в спірній квартирі на даний час зареєстровані відповідач, третя особа ОСОБА_3 та син позивачки та третьої особи ОСОБА_5 , 2010 року народження.

В постанові Пленуму Верховного суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати,чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні,чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є власником 1/3 частини спірної квартири.

Інші 2/3 частини квартири належать покійній ОСОБА_4 , інформація про оформлення спадщини після її смерті відсутня.

Таким чином, на момент вселення позивачки в квартиру та подальшої реєстрації шлюбу її чоловік - третя особа ОСОБА_3 не був співвласником квартири.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, яка, з точки зору ч.4 ст.263ЦПК України, має враховуватися судом, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом ст. 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

З матеріалів справи вбачається та не спростовано позивачкою, з 23 жовтня 2015 року вона зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 і зберігає право на житло в ній до цього часу.

Відповідно до ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у ч.2 ст. 64 ЖК України.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду в справі № 447/455/17 від 13 жовтня 2020 року зазначила, що аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Як зазначено вище, позивачка вселилася в спірну квартиру як член сім`ї сина власника квартири.

Колишній чоловік позивачки не є співвласником спірної квартири.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто позивач, з урахуванням визначених нормами процесуального законодавства принципів змагальності та диспозитивності, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Звертаючись до суду та зазначаючи як доказ свого права на користування сірною квартирою, позивачка посилається лише та тривалість проживання в ній.

В той же час, суд враховує, що позивачка перебувала в шлюбі з третьою особою ОСОБА_3 , який не був і не є власником квартири, їх шлюб на даний час розірваний і вона перестала бути членом його сім`ї.

Крім того, будь-яких доказів, які б свідчили про обставини її вселення в квартиру як члена сім`ї її власника, відповідача в справі, позивачка не надала.

Не надала позивачка і доказів того, що вона була членом сім`ї відповідача, як власника квартири, а також тієї обставини, що він надавав згоду на її вселення в квартиру саме як члена своєї сім`ї.

Що стосується посилання позивачки на норми ЦК України, які регулюють право користування чужим майном / сервітут/, суд виходить з наступного.

З точки зору цивільного законодавства сервітутом є право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування останнім відповідно до закону, а саме ст.405 ЦК України.

Суб`єктами сервітутного правовідношення є власник житла і члени його сім`ї.

Житлове законодавство до членів сім`ї власника жилого приміщення відносить дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло права спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство.

При цьому об`єктом цього сервітуту є частина жилого приміщення, визначена власником житла (жилий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них).

Як зазначено вище, позивачкою при зверненні до суду не надано доказів, які б свідчили про те, що вона вселилася в квартиру за згоди її власника саме як член його сім`ї.

Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що між сторонами виник спір з приводу виселення позивачки з квартири, при вирішенні якого і має вирішуватися питання про наявність чи відсутність у неї сервітуту саме на проживання в квартирі.

Спір сторін з таким предметом та підставами, з яким позивачка звернулася до суду, регулюється іншими нормами законодаства та тягне за собою інші наслідки.

Закон є окремою підставою встановлення сервітуту, в тому числі з підстав, визначених ст.405 ЦК України.

Частиною 3 ст.402 ЦК України передбачено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Верховний Суд у постанові в справі № 918/370/17 від 20 вересня 2018 року зазначив, що обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою (позивачем), яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку.

Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.

З урахуванням цього дані норми закону не регулюють вимоги позивачки з таким предметом та підставою.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки.

Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 15, 401, 402, 403, 405 ЦК України,ст.ст. 64, 65, 156 ЖК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 178, 223, 263-265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Солом`янська районна в м.Києві державна адміністрація про визнання права користування жилим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А.Шереметьєва