Справа № 944/4870/19 Головуючий у 1 інстанції: Білецька М.О.
Провадження № 22-ц/811/2505/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 26 вересня 2022 року у складі судді Білецької М.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення коштів,-

встановив:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення коштів, просив стягнути солідарно з відповідачів у його користь 296450 грн. та судові витрати.

Вимоги обґрунтовував тим, що з 2002 по 2006 роки працював офіційно у Португалії та заробляв кошти у валюті Євро. За взаємною згодою зі своїм братом ОСОБА_7 , перераховував зароблені кошти на банківський рахунок брата № НОМЕР_1 у валюті Євро в центральному відділенні Львівської обласної дирекції «Райфайзен банк Аваль», що знаходився на вул. Словацького, 1 у м. Львові.

На вищевказаний рахунок за період з 2003 по 2005 роки було перераховано близько 30 000 Євро, однак, квитанцій збереглося на суму 20 438 Євро. Зокрема, 05.08.2003 по квитанції з Португалії № 066730 він перерахував на рахунок брата 8425,00 Євро, 10.02.2004 по квитанції з Португалії № 066574 він перерахував на рахунок брата 5563,83 Євро, 25.01.2005 по квитанції з Португалії він перерахував на рахунок брата 6450,00 Євро. Коли приїжджав додому у відпустку, то брат отримані кошти при необхідності передавав йому. За життя брат передав йому 8000 Євро.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Після смерті брата на його рахунку залишилося НОМЕР_2 Євро, які отримали спадкоємці - відповідачі в справі: дружина брата ОСОБА_3 та сини брата ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Після отримання відповідачами 22 000 Євро, він звернувся до них, щоб повернули кошти, які їм не належали. Відповідачі попросили його, що будуть повертати кошти частинами, оскільки їм необхідні кошти для будівництва та реконструкції будинку в с. Бірки. Позивач погодився на такі умови і відповідачі почали віддавати кошти по 200-500 Євро в рік. При цьому, у травні 2013 відповідачі перестали віддавати кошти, внаслідок чого він змушений був подати в Галицький відділ поліції ГУНП у Львівській області заяву про вчинене відповідачем ОСОБА_3 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України, оскільки відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_8 сини брата, вину за неповернення коштів поклали на свою матір ОСОБА_3 . Після поданої заяви у Галицький ВП ГУНП у Львівській області про кримінальне правопорушення, відповідачі повернули кошти в загальному розмірі 11000 Євро і заявили, що будуть повертати решту коштів, а це половину неповернених коштів. При таких обставинах Галицький ВП ГУНП у Львівській області закрив кримінальне провадження. Ця інформація стала відома відповідачам, які перестали повертати борг.

10 грудня 2018 року змушений був подати у Галицький районний суд м.Львова скаргу про скасування постанови про закриття кримінального провадження.

11 грудня 2018 року слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова виніс ухвалу, якою скасував постанову слідчого Галицького ВП ГУНП у Львівській області від 28.10.2013 про закриття кримінального провадження № 000180.

04 серпня 2019 року відповідачка ОСОБА_3 була викликана у відділ поліції, допитана і заявила, що вона дійсно з синами зняла грошові кошти у сумі 22 000 Євро і вони нібито віддали їх позивачу, хоча як вбачається з протоколу допиту, в подальшому заявила слідчій, що гроші віддасть.

Вважає, що відповідачка визнала, що залишок коштів у сумі 11 000 Євро не повернуті, а тому протокол допиту відповідачки є належним, допустимим і достовірним доказом того, що вона з синами отримала 22 000 Євро, частково повернула, а залишок в сумі 11 000 Євро не повернула до сьогоднішнього дня. Зазначає, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК). Згідно курсу НБУ одне Євро становить 26,95 грн., відтак 11000 Євро становить 296 450, 00 грн. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 26 вересня 2022 рокув позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення коштів відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини, які мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення підлягає скасуванню.

Покликаючись на хронологію подій та інші обставини справи вважає, що відповідачка визнала, що залишок коштів у сумі 11000 Євро не повернуті, а протокол допиту відповідачки є належним, допустими і достовірним доказом того, що відповідачка із синами отримала 22 000 Євро, частково повернула кошти, а залишок у сумі 11000 Євро не повернула.

Не погоджується із твердженням суду стосовно звернення його представника до відповідачки та наявності між ними відповідних розмов щодо повернення коштів та про те, що позовні вимоги обґрунтовані положеннями про позику та позичку.

Вважає, що правовідносини між сторонами врегульовані положеннями ЦК України про договір зберігання, а не позики, оскільки між ним та братом не було укладено письмового договору, суд повинен був застосувати аналогію закону щодо умов договору зберігання.

Зокрема, передав брату через банківську установу кошти в Євровалюті на зберігання, а не позичав кошти.

Звертає увагу, що правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Стверджує, що довіряв брату зароблені у Португалії кошти, а останній за життя на першу вимогу повертав такі у необхідній кількості.

Також не погоджується з тим, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є неналежними відповідачами, оскільки у протоколі одночасного допиту відповідачка зазначила, що кошти отримали чотири відповідачі.

Звертає увагу, що є інвалідом ІІ групи, відтак суд мав повернути йому сплачені кошти, однак не взяв дро уваги відповідне звернення.

Просить скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 26 вересня 2022 рокута ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволенні позовним вимог, суд першої інстанції виходив з того, що згідно платіжних доручень позивач перерахував ОСОБА_9 кошти в загальному розмірі 20 438 Євро, підстава операції: «допомога сім`ї», однак такі докази підтверджують лише факт набуття братом позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , коштів, як допомоги сім`ї.

Після смерті чоловіка відповідачка ОСОБА_3 02.03.2011 звернулася до Яворівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а саме на грошові вклади в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та грошові вклади в ВАТ «Державний ощадний банк України», належних та допустимих доказів, що вказували б на вiдсутнiсть у відповідача ОСОБА_3 правової підстави для набуття або збереження спірних коштів позивачем не надано.

Зокрема, судом зазначено, що покликання позивача на протокол одночасного допиту осіб від 04.08.2019 у межах кримінального провадження № 0001809 від 15.06.2013, не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки такий є неналежним доказом у справі та не має для суду преюдиційного значення, так як виходячи із змісту ч. 6 ст.82 ЦПК України, зазначений протокол не є остаточним рішенням у кримінальній справі, таким як вирок суду чи постанова про закриття провадження в справі, які набрали законної сили та є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої вони ухвалені.

В свою чергу, відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулись до Яворівської державної нотаріальної контори із заявами, якими відмовились від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 у користь матері ОСОБА_3 , відтак не є спадкоємцями майна батька, зокрема і грошових вкладів у банківських установах.

Таким чином, вимоги до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , є безпідставними, оскільки останні від прийняття спадщини після смерті батька відмовились, жодних договорів з позивачем ОСОБА_1 не укладали, тому у позові до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суд відмовив.

При цьому, позивач ОСОБА_1 розписки від брата ОСОБА_7 про зобов`язання повернути кошти ним чи іншою уповноваженою особою у майбутньому не отримував, крім цього жодних свідків домовленості між ними не має.

Таким чином, позивач не довів, що померлий ОСОБА_7 чи відповідачі отримували від нього кошти як позику за умови їх повернення, а також не довів наявність договірних відносин, як з братом, так і з відповідачами, а при переказі коштів позивачем на рахунок ОСОБА_10 , такий зазначав підставою операцій «допомога сім`ї».

Крім цього, суд зазначив, що ухвалює рішення про повернення внесеної суми судового збору позивачу у випадку задоволення позову, оскільки в задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем витрати не відшкодовуються.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є братом ОСОБА_7 .

З копій платіжних доручень, які пререкладені на українську мову, №066730 від 05.08.2003, №066574 від 10.02.2004 та №49869568 від 25.01.2005 вбачається, що ОСОБА_11 перерахував ОСОБА_12 кошти в розмірі 8425,00 Євро., 5563,83 Євро та 6450,00 Євро., відповідно. У платіжному дорученні № 066574 від 10.02.2004 на суму 5563,83 як підстави операції зазначено «допомога сім`ї» (а.с. 5-10).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Бірки Яворівського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Яворівського районного управління юстиції Львівської області, серії НОМЕР_3 , актовий запис № 35 (а.с. 16).

Ззаначені обставини визнаються сторонами, відтак в силу вимог ст. 82ЦПК України не підлягають доказуванню.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема грошові вклади у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та грошові вклади у ВАТ «Державний ощадний банк України».

02.03.2011 відповідачка ОСОБА_3 звернулась до Яворівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_7 , а саме на грошові вклади в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та грошові вклади в ВАТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 45).

Інші спадкоємці першої черги, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які є дітьми ОСОБА_7 , звернулись до Яворівської державної нотаріальної контори із заявами, якими відмовились від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 у користь матері ОСОБА_3 (а.с. 45 зворот-46 зворот).

16 березня 2011 року Державним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу видано свідоцтво про прийняття спадщини за законом, відповідно до якого, спадкоємцем зазначеного в цьому свідоцтві майна ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з грошових вкладів з відповідними до них відсотками та компенсаційними виплатами, що зберігаються у Центральному відділенні Львівської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» на поточному рахунку № НОМЕР_4 , депозитному рахунку № НОМЕР_5 , поточному рахунку № НОМЕР_6 і належать спадкодавцю на підстві довідки, виданої на його ім`я вищевказаним відділенням банку від 10 березня 2011 року №С14-43-1-5-123БТ; грошових вкладів з відповідними до них відсотками та компенсаційними виплатами, що зберігаються у філії-Львівське міське відділення ТВБВ №6319/042 ВАТ «Ощадбанк» на рахунках № НОМЕР_7 , № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 , № НОМЕР_10 , № НОМЕР_11 і належать спадкодавцю на підставі довідки, виданої на його ім`я вищевказаним віддленням банку від 04 березня 2011 року №68 (а.с. 57 зворот).

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_1 зазначає, що перебуваючи на роботі у Потругалії пересилав кошти на рахунок брата, після смерті якого на його рахунку залишилося 22000 Євро, які отримали спадкоємці - відповідачі в справі: дружина брата - ОСОБА_3 та сини брата - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Відповідачі повертали йому кошти частково, однак у травні 2013 перестали віддавати кошти, внаслідок чого він змушений був подати в Галицький відділ поліції ГУНП у Львівській області заяву про вчинене відповідачем ОСОБА_3 кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 190 КК України, оскільки відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_8 сини брата, вину за неповернення коштів поклали на свою матір ОСОБА_3 . Після поданої заяви у Галицький ВП ГУНП у Львівській області про кримінальне правопорушення, відповідачі повернули кошти в загальному розмірі 11 000 Євро і заявили, що будуть повертати решту коштів, а це половину неповернених коштів. Вважає, що відповідачка визнала, що залишок коштів у сумі 11 000 Євро не повернуті, тому просить стягнути такі у примусовому порядку.

При цьому, у доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 , заперечуючи висновки суду першої інстанції про застосування до правовідносин між позивачем та його братом норм цивільного кодексу, що визначають умови договору позики, апелянт вважає за необхідне застосувати положення закону, які регулюють правовідносини договору зберігання, оскільки він передавав брату через банківську установу кошти в Євро на зберігання, а не позичав брату.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів звертає увагу, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (частина перша статті 936 ЦК України).

Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 ЦК України.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем (абзац 3 частини першої статті 937 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом, договір зберігання є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі поклажодавцем речі зберігачу. Розписка, квитанція або інший документ є документом, який видається зберігачем поклажодавцю за договором зберігання, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання зберігачем від поклажодавця певної речі (речей).

З матеріалів справи встановлено, що згідно платіжних доручень позивач ОСОБА_1 перерахував брату ОСОБА_7 кошти в загальному розмірі 20 438 Євро, а в одній із банківських квитанцій зазначена підстава операції «допомога сім`ї», в інших призначення платежів не зазначено.

На переконання колегії суддів, позивач та його представник не довели в судовому засіданні належними та допустимими доказами, що перераховані брату позивача ОСОБА_7 кошти в розмірі 20 438 Євро, передавалися останньому на зберігання, оскільки такі підтверджують лише факт набуття братом позивача коштів, зокрема, як допомога сім`ї.

При цьому, суд першої інстанції дав належну оцінку покликанням позивача на протокол одночасного допиту осіб від 04.08.2019 в межах кримінального провадження № 0001809 від 15.06.2013, зокрема, що такий протокол виходячи із змісту ч.6 ст.82 ЦПК України, є неналежним доказом в справі, оскільки не має для суду преюдиційного значення, не є остаточним рішенням в кримінальній справі, таким як вирок суду чи постанова про закриття провадження в справі, які набрали законної сили та є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої вони ухвалені.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явлені до спадкоємців померлого боржника ОСОБА_7 , якому позивач передав кошти.

Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що єдиним спадкоємцем ОСОБА_7 , який прийняв спадщину, є відповідачка ОСОБА_3 , яка подала заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 45).

Інші спадкоємці за законом діти померлого ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 подали заяви про відмову від спадщини (а.с. 45-47).

Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (ст. 1281 ЦК України).

Про смерть брата 30.10.2007 позивач ОСОБА_1 знав, про що він вказав у позовній заяві, крім цього знав про отримання 16.03.2011 дружиною брата свідоцтва про право на спадщину.

При цьому, кінець шестимісячного терміну з часу, коли позивач дізнався про відкриття спадщини та мав пред`явити свою вимогу до спадкоємців, наступив 30.04.2008, а з позовними вимогами ОСОБА_1 звернувся до суду лише у вересні 2019 року.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року при розгляді справи № 522/407/15-ц.

Відтак, із спливом встановленого шестимісячного строку пред`явлення вимоги, позивач ОСОБА_1 позбавлений вцілому права вимоги до спадкоємця ОСОБА_3 про стягнення не повернутих спадкодавцем ОСОБА_7 коштів в сумі 296450 грн.

Разом з тим, що стосується доводів апелянта про повернення йому сплаченого судового збору при зверненні із позовною заявою до суду першої інстанції, оскільки він є інвалідом ІІ групи, колегія суддів звертає увагу, що за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду за клопотанням особи, яка його сплатила.

Відтак, для вирішення вказаного питання позивачу необхідно звернутися до суду першої інстанції із відповідним клопотанням.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 26 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 травня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк