Номер провадження: 22-ц/813/1690/23
Справа № 515/1497/20
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим будинком, на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Тимошенка С.В. 22 липня 2021 року у м. Татарбунари Одеської області, -

встановила:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції зі вказаним позовом, посилаючись на наступні обставини.

Так, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 . Крім позивача, у зазначеному будинку зареєстрований її брат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вже більше десяти років не мешкає в зазначеному будинку, однак, знятися з реєстрації добровільно не бажає без усяких поважних причин. Реєстрація відповідача у будинку порушує право позивача на розпорядження власністю, і тому остання звернулася з даним позовом до суду.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 липня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у здійснені права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з 15.09.2020 року ОСОБА_1 перебував під вартою, та на даний час знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , Миколаївський слідчий ізолятор № 20. До моменту взяття під варту апелянт користувався спірним житловим будинком, в ньому знаходяться його особисті речі, майно, крім того, після звільнення з місць позбавлення волі він має намір повернутися до нього, оскільки іншого постійного місця мешкання відповідач не має.

Сторони про розгляд справи на 25.04.2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

24.04.2023 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, в яких вона просить розглянути справу за її відсутності.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.01.2020 року (а.с.4-а), житловий будинок по АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2 .

З довідки Башатнівської сільської ради № 316 від 16.10.2020 року (а.с.10) вбачається, що брат позивачки ОСОБА_1 , 1968 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою з 2010 року не проживає.

ОСОБА_2 зазначає, що її брат вже більше десяти років не мешкає в зазначеному будинку, однак, знятися з реєстрації добровільно не бажає без усяких поважних причин, і реєстрація відповідача у будинку порушує право позивача на розпорядження власністю.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований, але більше 10 років не проживає у спірному будинку, і реєстрація відповідача у будинку створює перешкоди при здійсненні позивачем права користування, володіння, розпорядження житловим приміщенням.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з наступних підстав.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За частиною першою статті 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.

У статті 406 ЦК України унормовано припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду: від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Колегія суддів враховує, що з 15.09.2020 року ОСОБА_1 перебуває під вартою, та на даний час йому продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Наразі відповідач знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , Миколаївський слідчий ізолятор № 20.

Судом апеляційної інстанції встановлено та не спростовано позивачем, що відповідач ОСОБА_1 вселився та був зареєстрований у спірному будинку як член сім`ї та за згоди власника, відповідач тривалий час (з 01.04.1999 року) зареєстрований у будинку, та проживав у ньому, тобто, він має тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Іншого житла, земельних ділянок, рухомого майна на праві власності чи праві користування ОСОБА_1 не має. Будинок має три житлові кімнати та його загальна площа складає 111,2 кв.м, що свідчить про можливість проживання у ньому кількох осіб різної статі.

Зокрема, позивачем не було надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач тривалий час не проживає за місцем реєстрації з власної волі, а наявна у матеріалах справи довідка Башатнівської сільської ради № 316 від 16.10.2020 року, з якої вбачається, що брат позивачки ОСОБА_1 , 1968 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою з 2010 року не проживає, у повній мірі не відображає обставин, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме, з довідки не вбачається причини непроживання відповідача.

Крім того, не може бути належним та допустимим доказом у справі Акт про фактичне місце не проживання особи на території Татарбунарської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 від 20.07.2021 року, складений у присутності працівників сільської ради, яким встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зазначеному будинку не проживає більше 10 років, в будинку відсутні його особисті речі.

Колегія суддів враховує, що у вказаному Акті не зазначено, якими належними та допустимими доказами підтверджується, що відповідач не проживав за місцем реєстрації саме більше 10 років, також Акт не містить доказів, які б достеменно та офіційно підтверджували непроживання ОСОБА_1 у будинку без поважних причин, період відсутності, причин відсутності, тощо.

Крім того, також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація її брата перешкоджає ОСОБА_2 користуватися чи розпоряджатися майном.

Колегія суддів доходить висновку про те, що у справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на житловий будинок та права на проживання у ньому відповідача, який є членом сім`ї власника житла, зареєстрований у цьому будинку понад 20 років, та іншого житла не має.

Суд вважає, що позивачем не доведено факт відсутності ОСОБА_1 без поважних причин за місцем його проживання у спірному житловому будинку, та втратою у зв`язку із цим відповідачем права на користування цим житлом до його взяття під варту, на даний час ОСОБА_1 з поважних причини відсутній за місцем свого проживання у зв`язку із перебуванням під вартою.

У даному випадку, право позивача на майно не може бути захищено шляхом позбавлення ОСОБА_1 права користування житловим будинком, який внаслідок цього стане безхатченком, що стане надмірним тягарем та порушуватиме його право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання, та не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів, дослідивши надані докази та встановивши фактичні обставини у справі, доходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з підстав його необґрунтованості.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 липня 2021 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 липня 2021 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим будинком - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 травня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе