ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/6242/21
Провадження № 2/362/358/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.03.23 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

за участю секретаря Берковської Д.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В обгрунтування своїх позовних вимог зазначала, що з 2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2020 року. Від спільного проживання з відповідачем вони мають двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказувала, що під час перебування у шлюбі вона з відповідачем придбали 17 квітня 2012 року земельну ділянку площею 0,0200 га, кадастровий номер :01:017:0212 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. На той час вона займалась підприємницькою діяльністю, перебувала на обліку у Васильківському відділенні Києво-Святошинського об?єднання податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, продавала продукти харчування.

Після розірвання шлюбу з відповідачем вона намагалася в добровільному порядку вирішити з відповідачем питання щодо поділу земельної ділянки, але відповідач категорично заперечує. 19 жовтня 2021 року вона надіслала відповідачу заяву щодо поділу земельної ділянки в позасудовому порядку, однак останній письмової відповіді на її заяву не надав. Крім того, надати їй договір купівлі-продажу земельної ділянки або його копію відповідач відмовився.

На її звернення та на запит її адвоката до приватного нотаріуса Пясецької Л.М., яка посвідчувала договір купівлі-продажу земельної ділянки, в якому позивач надавала згоду на придбання цієї земельної ділянки, остання відмовила у видачі даного документу.

Оскільки відповідач категорично відмовляється в добровільному порядку поділити спільне сумісне майно вона змушена звернутися до суду з відповідними вимогами.

Посилаючись на викладені обставини, положення ст. ст. 60, 63, 70, СК України, ст. 368, 370, 372 ЦК України ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер :01:017:0212, цільове призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

22 листопада 2021 року позивач подала суду клопотання, в якому просила витребувати у приватного нотаріуса Пясецької Л.М. Фастівського районного нотаріального округу Київської області копію договору земельної ділянки на ім?я ОСОБА_2 за 2012 рік кадастровий номер :01:017:0212 (а.с. 6).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі, витребувано у приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Пясецької Л.М. копію договору земельної ділянки на ім?я ОСОБА_2 за 2012 рік кадастровий номер :01:017:0212 (а.с.59-60).

Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30.01.2023 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті (а.с.167-168).

ОСОБА_1 просила позов задовольнити, оскільки земельна ділянка придбана в шлюбі, в порядку поділу ділиться в рівних частинах.

ОСОБА_2 просив у задоволенні позову відмовити, вважає, що земельна ділянка є його особистою власністю, оскільки він користувався цією земельною ділянкою ще до шлюбу, вона перебувала у нього в оренді, а придбав її у шлюбі. Кошти на придбання цієї земельної ділянки йому надавали батьки, однак докази в нього відсутні.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, відповідно до норм матеріального права, дотримуючись норм процесуального права, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що з 10.11.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2020 року в справі № 362/5175/20 (а.с. 7).

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серія НОМЕР_1 від 11 вересня 2008 року та серія НОМЕР_2 від 12 червня 2015 року, виданих Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва (а.с. 8-9).

У період перебування сторін у шлюбі набуто у власність земельну ділянку площею 0,0200 га з кадастровим номером :01:017:0212, розташовану по АДРЕСА_1 , що визнається і не оспорюється сторонами.

Згідно з наданими приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Пясецькою Л.М. матеріалами, що були підставою для посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , договір купівлі -продажу земельної ділянки укладено 17 січня 2012 року, згідно з яким фізична особа підприємець ОСОБА_2 купив земельну ділянку, загальною площею 0,0200 га, розташовану на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:017:0212, за суму 20884, 00 грн. Вказана земельна ділянка надана для обслуговування нежитлового приміщення, склад угідь. Зазначений договір посвідчено нотаріально в установленому законом порядку та зареєстровано в реєстрі за № 33 (а.с.67-69).

Із вказаного договору вбачається, що земельна надана, яка набувається у власність фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 , була надана йому в оренду на підставі договору оренди землі, посвідченого Пясецькою Л.М. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу 22 липня 2010 року, реєстр №1153. На земельній ділянці розташоване нежитлове приміщення (сторожка), що належить покупцю (п.п.1.2., 1.3.Договору).

Відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серія В00 № 867027 ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець Фастівською районною державною адміністрацією Київської області 14.05.2004 р. № 2 350 017 0000 000024 (а.с. 91).

Під час вчинення вказаного правочину ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на купівлю земельної ділянки загальною площею 0,0200 га, що розташована на території АДРЕСА_1 , яка надана для обслуговування існуючого нежитлового приміщення (сторожки), кадастровий номер :01:017:0212, про що в матеріалах приватного нотаріуса ОСОБА_5 , що були підставою для посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_1 (а.с. 92).

У вказаній заяві-згоді ОСОБА_1 підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання земельної ділянки, є їхньою спільною сумісною власністю. Придбана земельна ділянка також буде об?єктом права спільної сумісної власності як така, що набута ними за час шлюбу. Договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім?ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладення цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню.

Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 2009.2021 №НВ-021 земельна ділянка площею 0,0200 га, кадастровий номер :01:017:0212 за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Державну реєстрацію земельної ділянки проведено 12.08.2015 року (а.с. 10).

Відповідно до Висновку про вартість майна від 13 жовтня 2021 року, складеного оцінювачем ПП «Консалтингова фірма «Лаггар» ОСОБА_6 , ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0200 га, кадастровий номер :01:017:0212 за адресою: АДРЕСА_1 на дату складання Звіту станом на 13 жовтня 2021 року становить 35 007 грн (без урахування податку на додану вартість), що в перерахунку на квадратний метр становить 175,04 грн (а.с. 24-54).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ( ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними ( ч.ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (ст.320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 279/6459/14-ц.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Як встановлено судом спірна земельна ділянка набута сторонами у період шлюбу за спільні кошти.

Також судом встановлено, що під час вчинення відповідачем правочину щодо набуття права власності на спірну земельну ділянку позивач надала відповідачу згоду на придбання даної земельної ділянки у вигляді заяви, що посвідчена тим же приватним нотаріусом, яким посвідчено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки (а.с. 92).

У вказаній заяві-згоді позивач підтвердила, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім?ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладення цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. Гроші, які витрачаються на придбання земельної ділянки є їхньою спільною сумісною власністю, придбана земельна ділянка також буде об?єктом права спільної сумісної власності як така, що набута ними за час шлюбу (а.с. 92).

Відповідач належних та допустимих доказів, які б підтверджували набуття спірного майна за рахунок його коштів як підприємця, тобто за його особисті кошти, або коштів, які надали відповідачу його батьки, розмір цих коштів та джерело їх походження, суду не надав і матеріали справи таких доказів не містять.

Відтак, відповідач презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно не спростував.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми матеріального права, суд визнає спірну земельну ділянку об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, в порядку поділу якої частки позивача та відповідача є рівними.

З огляду на викладене, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину спірної земельної ділянки, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя підлягає задоволенню.

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, понесених у зв`язку із судовим розглядом (ст. 264 ЦПК України).

Розподіл судових витрат здійснюється судом відповідно до ст.141 ЦПК України.

Судом встановлено, що позивачем понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн, що підтверджується квитанцією №357053337 від 22 листопада 2021 року (а.с.1).

Відтак, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати понесені по оплаті судового збору в розмірі 908 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 5, 52, 320 ЦК України, статтями 57, 60, 61, 63, 69, 71 СК України, статтями 4, 10-13, 76-82, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:017:0212 цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено «24» березня 2023 року.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко