Справа № 462/4050/19 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1605/22 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , його представника

ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», перейменованого на акціонерне товариство «Сенс Банк», державного реєстратора комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Христини Романівни, третя особа Національний банк України, про визнання дій протиправними та скасування рішень про реєстрацію права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства (далі АТ) «Альфа-Банк», державного реєстратора комунального підприємства (далі КП) «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Х.Р., в якому просив: визнати незаконними дії державного реєстратора Бойко Х.Р. щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер об`єкта в РВПН: 22670686, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 46881999 від 16.05.2019 року, прийняте держаним реєстратором КП «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Х.Р.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11.04.2008 року між ним та АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №00003624, за умовами якого він отримав кредит в розмірі 25000 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в іпотеку банку ним була передана квартира АДРЕСА_1 .

У квітні 2019 року він отримав від банку повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу перед банком у розмірі 300876,75 доларів США, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Разом з тим, за умовами кредитного договору, з урахуванням суми одержаного кредиту (25000 доларів США) зі сплатою процентів за користування кредитними коштами (13,8%), загальне подорожчання кредиту за весь період кредитування, відповідно до підписаного між ним та банком Додатку №1, становило 34971,20 доларів США, до того ж, ним було сплачено: тіло кредиту 3004,61 доларів США; нараховані проценти 21738,40 доларів США та пеню 5539,36 доларів США.

На підставі вказаного повідомлення, 14.05.2019 року державним реєстратором Бойко Х.Р. проведено реєстрацію права власності на вказану квартиру за AT «Альфа-Банк», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: .

Позивач зазначав, що державний реєстратор не перевіряв повноважень представника банку на підписання таких листів, не взяв до уваги відсутність печатки банку на повідомленні, не перевірив розмір заборгованості за даним кредитним договором, наявність виконавчих документів про звернення стягнення на предмет іпотеки та інше, чим порушив його права.

Так, зокрема, окрім спірної реєстрації права власності на предмет іпотеки від 14.05.2019 року, 19.03.2016 року за реєстровим №6945 приватним нотаріусом Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на вказане нерухоме майно в рахунок погашення боргу на користь AT «Альфа-Банк» в розмірі 30372,90 доларів США.

Окрім того, згідно відомостей з Реєстру виконавчих проваджень, у Залізничному відділі ДВС м. Львова перебуває на виконанні виконавчий лист №462/6003/16-ц, виданий 10.05.2017 року Залізничним районним судом м. Львова, про стягнення з нього на користь AT «Альфа-Банк» боргу в розмірі 33292,97 доларів США.

Позивач вважав, що оскільки він з AT «Альфа-Банк» укладав один кредитний договір, то ці стягнення є потрійним притягненням його до цивільної відповідальності за порушення зобов`язань в одному і тому ж кредитному договорі, що є незаконним.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із відсутності у діях державного реєстратора порушень вимог Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та вказав, що державним реєстратором враховано вимоги пункту 61 вказаного Порядку, згідно з яким, наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, обтяжень речових прав на передане в іпотеку майно, у тому числі внесення після державної реєстрації іпотеки іпотекодавця до Єдиного реєстру боржників, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотеко держателем, тому підстави визнання дій державного реєстратора щодо реєстрації права власності за АТ «Альфа Банк» на квартиру АДРЕСА_1 відсутні.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просив його скасувати з підстав порушення норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач зазначав, що квартира АДРЕСА_1 є його єдиним житлом і на неї не може бути звернуто стягнення без його згоди, оскільки діє Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому банк, подаючи таку вимогу, та державний реєстратор, здійснюючи спірну реєстрацію нерухомого майна, діяли з порушенням вимог даного Закону.

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 жовтня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2022 року постанову Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», третя особа Національний банк України, про визнання дій протиправними та скасування рішень про реєстрацію права власності на нерухоме майно скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора КП «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Х.Р. про визнання дій протиправними та скасування рішень про реєстрацію права власності на нерухоме майно змінено, викладено їх мотивувальну частину в редакції постанови Верховного Суду.

Таким чином, апеляційним судом перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в частині вимог позивача ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» щодо звернення в позасудовому порядку стягнення на іпотечне майно, шляхом здійснення державної реєстрації за банком права власності на нього.

АТ «Альфа-Банк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта, звертаючи увагу, що позивач у своєму позові не посилався на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Разом з тим, Верховний Суд, скасовуючи постанову Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказував, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15, провадження №12-15гс19). Також вказав, що зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. При цьому, пославшись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року (справа №917/1739/17, провадження №12-161гс19), звернув увагу, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Верховний Суд зауважив, що апеляційний суд не врахував додаткових доводів позивача про порушення відповідачем Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і не дав їм належної правової оцінки.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача АТ «Альфа-Банк», найменування якого на стадії апеляційного розгляду справи змінилось на АТ «Сенс Банк», перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України та з урахуванням меж апеляційного перегляду, визначених постановою Верховного Суду від 26 травня 2022 року, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги позивача з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.04.2008 року між ОСОБА_1 та AT «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №800003624, за умовами якого, позивач отримав кредит в розмірі 25000 доларів США на власні потреби без будь-яких обмежень, на строк до 11.04.2023 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 13,8%.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, на підставі укладеного між сторонами 11.04.2008 року іпотечного договору №800003624-И, ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 6.3 іпотечного договору передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що надає останньому право в порядку позасудового врегулювання звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі даного договору, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У підпункті 6.3.1 пункту 6.3 цього договору зазначено, що у даному випадку право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя з дня, наступного за останнім днем строку, визначеного для виконання порушеного основного зобов`язання та/або умов цього договору у вимозі про усунення порушень, яка буде надіслана іпотекодержателем згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 6.2 договору. При цьому, іпотечне застереження, яке визнається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. За цим договором іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, якого обирає іпотекодержатель самостійно. Після переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання іпотекодавцем основного зобов`язання у межах суми, передбаченої у пункті 2.1 статті 2 цього договору, є недійсними.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 20.06.2019 року за №171153377, державний реєстратор Бойко Х.Р. провела 14.05.2019 року реєстрацію об`єкта нерухомого майна, на який була накладена заборона на підставі іпотечного договору від 11.04.2008 року, квартиру, загальною площею 44 кв.м., житловою 27,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , на власника АТ «Альфа-Банк».

Підставою для виникнення права власності зазначено: рекомендоване повідомлення про вручення, серія та номер: 314, виданий 15.04.2019, видавник: УКРПОШТА; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, серія та номер: А/У/К/2019, виданий 05.04.2019, видавник: АТ «Альфа-Банк»; іпотечний договір, серія та номер: 800003624-И, виданий 11.04.2008, видавник: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М.

Підставою внесення запису зазначено: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46881999 від 16.05.2019.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

За приписами частини першої статті 35 вказаного Закону, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 вказаного Закону (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон №800-VI) норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 вказаного Закону (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом №800-VI змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку», її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

З наведеного слідує, що підставою для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення.

Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі №205/578/14-ц, провадження №14-48цс19).

Наведені норми спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі №645/1979/15-ц (провадження №14-706цс19).

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі №757/13243/17 (провадження №14-711цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також потрібно вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Підсумовуючи наведені позиції Великої Палати Верховного Суду, потрібно зробити висновок про те, що метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Судом встановлено, що позивач вимогу про усунення порушення зобов`язання отримав 15.04.2019 року, проте належним чином її не виконав. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46881999, прийнято державним реєстратором 16.05.2019 року. Відомості про заставну відсутні.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17-ц (провадження №14-144цс18).

Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Продукція будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому, до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Такі висновки щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а, провадження №11-474апп19; від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18-ц, провадження №14-45цс20, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року у справі №524/10011/17.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а (провадження №11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia», який полягає в тому, що: суд знає право; суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору («da mihi factum», «dabo tibi jus»).

Тобто з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

У пункті 86 постанови від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Як уже встановлено судом і зазначалось вище, 11.04.2008 року між ОСОБА_1 та AT «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №800003624, згідно з яким позивач отримав кредит в розмірі 25000 доларів США. Цільове використання кредиту: на власні потреби без будь-яких обмежень.

В забезпечення виконання зобов`язань згідно кредитного договору №800003624 від 11.04.2008 року між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та ЗАТ «Альфа-Банк» (іпотекодержатель) укладено іпотечний договір №800003624-И від 11.04.2008 року.

Предметом іпотеки за цим договором є квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 27,3 кв.м., та кухні. Загальна площа квартири становить 44,0 кв.м. та належить іпотекодавцю на підставі:

1/5 (одна п`ята) ідеальна частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданого виконкомом Львівської міської ради 15.09.1998 року, згідно з розпорядженням від 15.09.1998 року №507;

4/5 (чотири п`ятих) ідеальних частини квартири на підставі договору дарування 4/5 частин квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. 23.01.2001 року за реєстровим №332.

З наведеного слідує, що позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальна площа якої не перевищує 140 кв.м.

Окрім того, в самому іпотечному договорі зазначено, що ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 вказував адресу свого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Таким чином, спірна квартира (предмет іпотеки) є місцем постійного проживання позивача (іпотекодавця).

Відомостей про наявність іншого житла, яке б належало позивачу на праві власності, в матеріалах справи немає.

З урахуванням наведених вище норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», які діяли на момент вчинення оспорюваної позивачем державної реєстрації права власності на іпотечне нерухоме майно за іпотекодержателем і на застосуванні яких позивач наполягав у своїх письмових поясненнях та апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку про наявність встановленої цим Законом заборони звертати стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й в позасудовому порядку на підставі договору (іпотечного застереження), яка існувала станом на 14.05.2019 року.

Також необхідно зазначити, що, власне, з урахуванням наведених вище положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», постановою від 06 лютого 2017 року у ВП №51610668 державний виконавець повернув стягувачу виконавчий документ (виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А., вчинений 19.03.2016 року та зареєстрований в реєстрі за №6945, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 30372,90 доларів США) без виконання на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (встановлення законом заборони щодо звернення стягнення на майно).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №755/9555/18 (провадження №14-536цс18) зазначила, що під час розгляду справи суди мають врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду (пункт 5.17 постанови від 04 вересня 2018 року у справі №915/127/18 (провадження №12-184гс18) стосовно того, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права.

Разом з тим, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року в справі №545/1883/20 (провадження №61-5728св21) вказано, що: «на підставі статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню оскаржувані судові рішення і в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення становища, що існувало до порушення, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, оскільки задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» призведе до відновлення порушених прав позивача, і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких, як поновлення права власності та скасування запису про реєстрацію права власності, який є неналежним способом захисту порушеного права».

З урахуванням викладеного, належним способом захисту у справі, що переглядається, є скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, власне, так, як просив позивач у своєму позові, а тому позовна вимога ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора Бойко Х.Р. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо спірної квартири (предмету іпотеки), є законною та обґрунтованою.

Суд першої інстанції наведених вище норм матеріального та процесуального права не врахував, що призвело до помилкових висновків суду по суті вирішення спору в оскаржуваній частині рішення, а тому таке підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового рішення про задоволення вказаної позовної вимоги позивача.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 2305,20 грн., а за подання касаційної скарги - судовий збір у розмірі 3073,60 грн.

Зважаючи на те, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора КП «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Х.Р. відмовлено, а апеляційна скарга ОСОБА_1 в частині вимог, звернених до банку, задоволена та, відповідно, рішення суду першої інстанції в переглянутій апеляційним судом частині скасоване з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла до висновку про те, що з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2689 грн. 40 коп. (1152,60+1536,80=2689,40) за розгляд справи у судах апеляційної та касаційної інстанціях.

У зв`язку з перебуванням суддів у відпустці в період з 06 по 10 березня 2023 року включно, повний текст постанови складений в перший робочий день після відпустки 13 березня 2023 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 жовтня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», перейменованого на акціонерне товариство «Сенс Банк», третя особа Національний банк України, про визнання дій протиправними та скасування рішень про реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк», перейменованого на акціонерне товариство «Сенс Банк», про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задовольнити.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46881999 від 16.05.2019 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за акціонерним товариством «Альфа-Банк».

Стягнути з акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 2689 гривень 40 копійок сплаченого судового збору за розгляд справи у судах апеляційної та касаційної інстанціях.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 13 березня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич