ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 639/1287/20 Номер провадження 22-ц/814/1566/23Головуючий у 1-й інстанції Єрмоленко В.Б. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача Дряниці Ю.В..,

суддів Пилипчук Л.І., Дорош А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4 , за участю третьої особи Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4 , за участю третьої особи Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 25.07.2015.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 13.02.2016 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що малолітній ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 31.03.2016 року. До 19.08.2016 дитина з ОСОБА_4 проживала в квартирі за вказаною адресою, а у грудні 2016 переїхали жити до Росії.

Рішенням Суджанського районного суду Курської області Росії від 16.01.2019, встановлено, що ОСОБА_2 не є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, покладено обов`язок виключити з графи «відомості про батька» запису актів про народження № 105 від 13.02.2016 ОСОБА_3 , складеного Жовтневим відділом РАЦС Харківського міського управління юстиції України, запис про батьківство позивача.

Позивач просив суд визнанти ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності позивачеві та зняти дитину з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 травня 2020 року у задоволенні ОСОБА_2 до малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4 , за участю третьої особи Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Рішення районного суду оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу через свого представника.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновок суду про відмову у задоволенні позову є безпідставним, оскільки суд залишив поза увагою обставини, що мають істотне значення для справи.

Так, зокрема суд не взяв до уваги докази, надані позивачем про реєстрацію місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 26.12.2016 року у м. Сурджу Російської Федерації, а також не взяв до уваги виключення з актового запису про народження ОСОБА_3 відомостей про батька ОСОБА_2 ..

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно договору дарування, посвідченого 30.01.2009 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Л.П., трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 8-9).

Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб Реєстру територіальної громади м. Харкова в кв. АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 та з 31.03.2016 малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 4).

Встановлено, що ОСОБА_2 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 25.07.2015.

Позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 13.02.2016.

Рішення Суджанського районного суду Курської області Росії від 16.01.2019, задоволено позов ОСОБА_2 про оспорення батьківства, встановлено, що він не є батьком ОСОБА_3 , та визначено виключити з графи «відомості про батька» запису актів про народження № 105 від 13.02.2016 ОСОБА_3 , складеного Жовтневим відділом РАЦС Харківського міського управління юстиції України, про батьківство позивача ( а.с. 29-31).

На підтвердження факту не проживання малолітнього ОСОБА_3 за місцем реєстрації в м. Харкові з 19.08.2016 позивачем надані копії заяв ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також довідку про реєстрацію ОСОБА_3 в АДРЕСА_3 з 26.12.2016 складом сім`ї- ОСОБА_4 , 1989 року народження.

24.02.2020 позивач звернувся до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради про зняття ОСОБА_3 , 2016 року народження з реєстрації місця проживання, проте отримав відмову через відсутність письмової згоди другого з батьків, що суперечить п. 26 Правил реєстрації актів місця проживання, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.206 № 207, ч.7 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 160 СК України.

Департаментом служби у справах дітей Харківської міської ради надано висновок щодо недоцільності визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки малолітній ОСОБА_3 правомірно зареєстрований в житловому приміщенні за заявою батьків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів того, що дитина неправомірно набула право на користування спірною квартирою, оскільки ОСОБА_3 був зареєстрований в квартирі, як член сім`ї власника, а тому не має правового значення його походження від батька.

При цьому суд зазначив, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Отже, виселення осіб з житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

При розгляді аналогічних справ по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, у постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що згідно повідомлення Новобаварського районного у м. Харкові відділу реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління МЮУ (м. Харків) відомості про батька - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 виключено з актового запису про народження № 105 від 13.02.2016 року на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення суду Суджанського району Курської області Російської Федерації у справі №2-11/2019 від 16.01.2019 року.

Отже, в розуміння ст. 156 ЖК України, ОСОБА_3 не є членом сім`ї власника квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 .

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням згідно статті 405 ЦК України, враховуються причини її відсутності понад один рік. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

В ході судового розгляду факт непроживання у спірній квартирі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не спростовано.

Крім того, позивачем надано докази реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю громадянкою Російської Федерації ОСОБА_4 в АДРЕСА_3 з 26.12.2016 року.

Вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідача.

За таких обставин визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою не може вважатись порушенням його права на житло, оскільки фактично за вказаною адресою він не проживає, та не є членом сім`ї власника квартири.

Висновок Департаментом служби у справах дітей Харківської міської ради щодо недоцільності визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням колегія суддів до уваги не бере з підстав встановлення в судовому порядку факту, що ОСОБА_2 не є рідним батьком ОСОБА_3 .

Разом з цим, позовні вимоги щодо примусового зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_2 не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до пункту 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад" Декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.

За змістом підпункту 2 п. 50 вказаного Порядку, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення.

За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 травня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до малолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4 , за участю третьої особи Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Ю.В. Дряниця

Судді: Л.І. Пилипчук

А.І. Дорош