ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6749/21 Номер провадження 22-ц/814/423/23Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т.В. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Одринська Т.В..,

судді Дряниця Ю.В., Панченко О.О.

за участю секретаря : Сальної Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 09 червня 2022 року, постановлене суддею Шаповал Т.В.,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської районної у місті Полтаві ради, Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва (витягу) про право власності, скасування державної реєстрації земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ :

30.11.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, уточнивши вимоги заявою від 17.12.2021, просила визнати недійсним свідоцтво (витяг) про право власності на земельну ділянку площею 0,091 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :14:004:0354, виданого ОСОБА_2 , скасувавши проведену 26.07.2013 реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку; зобов`язати Київську районну у м.Полтаві раду вилучити лишки, надані у тимчасове користування ОСОБА_2 на підставі ст.ст.141, 143 ЗК України.

Позов мотивовано тим, що постановою Київського районного суду м. Полтави від 05.03.2015 (справа №552/5527/14а) визнано протиправним та нечинним рішення виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради від 24.07.2012 в частині надання нової адреси: АДРЕСА_1 , як на окремий об`єкт нерухомого майна. Також ОСОБА_2 відмовлено у затвердженні технічної документації з землеустрою на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 910 кв.м., у зв`язку із відсутністю меж.

ОСОБА_2 після отримання в подарунок частки будинку, вивезла частину майна на звалище, завдала шкоду належній позивачці частині будинку та почала самочинне будівництво, яке згідно рішення суду в 2020 році знесено. Земельну ділянку вона не використовує, а продає, включно із часткою позивачки, а договори її купівлі-продажу визнані судом недійсними.

Посилаючись на вимоги ст.111 ЗК України вважає, що її право порушене та просить захистити, задовольнивши вимоги позову.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 09.06.2022 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво (витяг) про право власності серія та номер 6966253 на земельну ділянку площею 0,091 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,091 га, кадастровий номер :14:004:0354, виданого ОСОБА_2 .

Скасовано проведену 26.07.2013 реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,091 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,091 га, кадастровий номер :14:004:0354.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду в частині задоволення вимог позову та визнання недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку та скасування проведеної реєстрацію права власності обґрунтовано вимогами ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження».

У задоволенні позовних вимог до Київської районної у м.Полтаві ради відмовлено, оскільки позивач у позасудовому порядку не зверталася із вимогою до міської ради, а тому остання жодних прав позивача не порушувала.

Позивач оскаржила рішення районного суду в частині, якою їй відмовлено у задоволенні позовних вимог, в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення районного суду в цій частині скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що її брат ОСОБА_3 постійно проживав з нині покійною ОСОБА_4 , спадкоємцем якої вона, позивачка, є, та постійно звертався з питання оформлення земельної ділянки, як ветерану праці, але міська рада йому постійно відмовляла.

Виконавчим комітетом Київської районної у м. Полтаві ради надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що постановою Київського районного суду м. Полтави від 05 березня 2015 року в справі № 552/5527 /14-а, яка вступила в законну силу, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та не чинним рішення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 24 липня 2012 року в частині надання нової адреси АДРЕСА_1 , як як на окремий об`єкт нерухомого майна, частині домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 травня 2019 року, визнано незаконним та скасувано пункт 27 рішення сорок першої сесії шостого скликання Київської районної в м. Полтаві ради від 27.06.2013 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у власність гр. ОСОБА_2 , земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , площею 910 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :14:004:0354 враховуючи рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13.06.2013 року по справі №554/6927/13а.

Оскільки вказаним судовим рішенням було скасовано пункт 27 рішення сорок першої сесії шостого скликання Київської районної в м. Полтаві ради від 27.06.2013 року на підставі якого ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності та проведено за останньою державну реєстрацію прав, суд першої інстанції керуючись вимогами ст. 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» прийшов до висновку про визнання недійсним свідоцтва (витягу) виданого ОСОБА_2 про право власності на земельну ділянку площею 0,091 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та скасування реєстрації права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволенні вимог про зобов`язання Київської районої у м.Полтаві ради вилучити лишки, надані у тимчасове користування ОСОБА_2 , суд виходив з того, що позивач в позасудовому порядку не зверталася до виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради з вимогою про вилучення лишок, тому права позивача не порушені.

Судове рішення оскаржене в частині відмови в задоволенні вимог про зобов`язання Київської районної у м. Полтаві ради вилучити лишки, надані у тимчасове користування ОСОБА_2 , тому у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звертаючись до суду з вимогою про зобов`язання Київської районної у м. Полтаві ради вилучити лишки, надані у тимчасове користування ОСОБА_2 , ОСОБА_1 посилалася на вимоги ст. 141, 143 ЗК України.

В силу положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключною компетенцією міської ради є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Виходячи з положень статті 12 Земельного кодексу України та п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», повноваженнями щодо розпорядження землями комунальної власності наділені сільські, селищні, міські ради, які вирішують ці питання виключно на пленарних засіданнях.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Статтею 141 Земельного кодексу України передбачено право землекористувача на припинення права користування земельною ділянкою, та встановлено перелік підстав для такого припинення, а саме: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Відповідно до вимог ст. 143 Земельного кодексу України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі:

а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

б) не усунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально - паразитичними і карантинно - шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі;

в) конфіскації земельної ділянки;

г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності;

ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки;

д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Звертаючись з вимогою зобов`язати Київську районну у м. Полтаві раду вилучити лишки, надані у тимчасове користування ОСОБА_2 , позивач вказувала, що відповідач використовувала земельну ділянку не за цільовим призначенням.

З довідки Державного інспектора сільського господарства в Полтавській області від 21.05.2014 року вбачається, що ОСОБА_2 земельна ділянка по АДРЕСА_2 гр. за цільовим призначенням не використовувалася.

В свою чергу, саме по собі невикористання ділянки за її цільовим призначенням не є підставою для зобов`язання органу місцевого самоврядування вилучати лишки землі, надані у тимчасове користування особі. Позивач зобов`язана довести, що бездіяльність користувача земельної ділянки призводить до порушення її прав.

Нормами ст. 118, 122 ЗК України, встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень.

За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Враховуючи вказані вимоги закону, питання щодо вилучення лишків, які перебували у власності та користуванні ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 може бути розглянуте органом місцевого самоврядування лише після звернення зацікавленої особи в отриманні земельної ділянки в користування.

Крім того, вирішення питання про виділ земельної ділянки до компетенції суду не відноситься.

Рішення відповідного органу, за зверненням зацікавленої особи, може бути оскаржене в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, питання виділу спірної земельної ділянки позивачу компетентним органом не розглядалося, відповідне рішення не приймалося.

Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Порушене право підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28.04.2023.

Головуючий суддя Т.В. Одринська

Судді Ю.В. Дряниця

О.О. Панченко