ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2682/23 Справа № 182/2134/22 Суддя у 1-й інстанції - Багрова А.Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/2134/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2022 року, яке ухвалене суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 листопада 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про захист честі, гідності і ділової репутації.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працює на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання №3 ГУНП у м. Нікополі з 2018 року.

Позивач проживає в с. Чкалове, яке входить до Першотравенської ОТГ.

З 2019 року у позивача виник безпідставний конфлікт з депутатом Першотравенської ОТГ ОСОБА_2 , яка чомусь обрала його, як об`єкт своїх нападок.

04.05.2022 року позивача викликав начальник Нікопольського ВП ГУНП у Дніпропетровській області Клешня О.В. та повідомив, що на ім`я начальника ГУНП у Дніпропетровській області надійшла колективна скарга мешканців с. Чкалове. У цій скарзі заявниками було повідомлено, що у ніч з 27.03.2022 року на 28.03.2022 року, приблизно о 22.00, ОСОБА_1 хаотично рухався на належному йому автомобілі по с. Чкалове на великій швидкості. На пропозицію представників «самооборони» с. Чкалове допомогти, він почав нецензурно виражатися, поводив себе агресивно та погрожував своїми «зв`язками та посадою». Представники «самооборони» відчули від нього сильний запах алкоголю. Продовжувати конфлікт представники «самооборони» не стали та викликали дільничного інспектора Лісничого М.О., який «вчасно» прибув за викликом. Але він не вийшов до дільничного інспектора, продовжував себе агресивно поводити та сварився із ОСОБА_2 телефоном.

Позивач зазначає, що всі відомості, що викладені у скарзі, не відповідають дійсності, нічим не підтверджені, ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію.

Насправді ж, 27.03.2022 року, приблизно о 22.00 годині, він повертався додому, щоб переодягнутись, взяти з собою їжу та повернутися на своє робоче місце. У цей день у його дружини був день народження, однак він не був присутній на святі, так як перебував на службі. Коли він їхав додому, йому зателефонував син та повідомив, що біля будинку вже кілька годин стоїть автомобіль. Приїхавши додому, він побачив а/м Мерседес Віто, д/н НОМЕР_1 , в якому перебували ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які, судячи з усього, чекали саме його. Заїхавши у гараж, він підійшов до автомобіля та запитав, чого вони стоять біля його будинку та попросив надати документи. У відповідь почув лише образи та нецензурну лайку, а також погрози, що вони докладуть усіх зусиль, щоб його звільнили. Він зрозумів, що подальша дискусія не має жодного сенсу та пішов додому. Автомобіль Мерседес Віто через деякий час також поїхав. Після цього він нікому не телефонував, до нього додому не приходив дільничний інспектор. Він не перебував у стані алкогольного сп`яніння, оскільки через кілька годин повернувся на своє робоче місце у Нікопольському РУП.

12.03.2022 року та 16.03.2022 року також відбувались провокації та конфлікти з ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які вважаючи себе членами місцевої самооборони, під час комендантської години його зупиняли та вимагали документи для перевірки. Але насправді вони не є членами територіальної самооборони чи інших добровольчих формувань на території Першотравенської ОТГ, оскільки такі не утворювались, і тому самі є порушниками комендантської години, про що він писав рапорти на ім`я начальника РУП та ГУНП у Дніпропетровській області.

Ознайомившись із колективною скаргою, позивач особисто спілкувався з людьми, чиї підписи стоять у скарзі. Останні пояснили, що до них звернулась ОСОБА_2 та просила підписати порожні листи, пояснивши, що збирає підписи для колективного звернення мешканців села до голови райдержадміністрації. Ніхто з цих осіб не бачив його у стані алкогольного сп`яніння. Люди пояснили, що оскільки ОСОБА_2 є депутатом, то у них не було сумнівів у її намірах. Усі пояснили, що їм не було відомо, що підписи збирались для звернення на нього зі скаргою. Дільничний інспектор Лісничий М.О. також не викликався 27.03.2022 року за місцем його проживання, що підтверджується його рапортом на ім`я заступника начальника ГУНП у Дніпропетровській області.

Таким чином, у колективній скарзі відповідачі повідомили неправдиві факти та обставини, намагались очорнити його ім`я перед керівництвом та колегами, чим завдали суттєвої шкоди його діловій репутації, честі та гідності.

Однак, у позивача немає претензій до усіх 37 осіб, що підписали скаргу. Вважає за необхідне звернутись із цим позовом лише до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки саме ці особи впродовж значного часу провокують його на конфлікти з мешканцями громади. Інші особи, які підписали колективну скаргу, не виказували до позивача ніяких претензій і відносини із ними цілком нормальні.

При цьому, відповідачі вже місяць розповсюджують серед мешканців села відомості, що позивача нібито вже звільнено, що він не тільки 27.03.2022 року керував автомобілем у нетверезому стані, а робив це постійно.

Позивач зазначає, що він ніколи не вживав алкоголь, якщо йому необхідно сідати за кермо. Більше того, він ніколи не вживав алкогольні напої на робочому місці. Крім того, до колективної скарги не надано жодного доказу того, що 27.03.2022 року чи у інші дні він перебував за кермом у стані алкогольного сп`яніння. Немає ні протоколу про вчинення ним адміністративного правопорушення, ні показів свідків, ні доказів звернення на гарячу лінію 102, ні відеозапису. Навіть у колективній скарзі не зазначено, хто саме з членів «самооборони» був присутнім при цьому конфлікті, що відбувся 27.03.2022 року, і хто саме бачив як він їхав додому.

Заважаючи на вищезазначене, інформація, поширювана щодо нього відповідачами, по-перше має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ним загальновизнаних у суспільстві правил, вимог та принципів етики і моралі, а також законів України, а тому є такою, що порушує його немайнові права, по-друге, не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідачів.

Поширенням недостовірної інформації щодо нього, відповідачами завдано шкоди немайновим інтересам позивача. Він вимушений виправдовуватись перед своїм керівництвом за ті дії, які він не вчиняв. Через це, внаслідок окреслених порушених його прав, він має право на відшкодування моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 10000 грн. з кожного з відповідачів, що є на його думку мінімальним для відшкодування його душевних страждань. Вважає за можливе зобов`язати відповідачів перерахувати стягнутий розмір моральної шкоди одразу на користь ЗСУ, адже він не має наміру використовувати ці кошти на свої потреби, тому такі вимоги вважає справедливими.

Посилаючись на викладене. позивач просив суд: визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації інформацію, розповсюджену відповідачами у колективній скарзі на ім`я начальника ГУНП у Дніпропетровській області, в якій зазначено: «У ніч з 27.03.2022 на 28.03.2022, приблизно о 22.00, він хаотично рухався на належному йому автомобілі по с. Чкалове на великій швидкості. На пропозицію представників «самооборони» с. Чкалове допомогти, він почав нецензурно виражатися, поводив себе агресивно та погрожував своїми «зв`язками та посадою». Представники «самооборони» відчули від нього сильний запах алкоголю.»; зобов`язати відповідачів спростувати поширену щодо нього недостовірну інформацію, шляхом направлення відповідачами на ім`я начальника ГУНП у Дніпропетровській області колективного звернення про спростування наведеної інформації; стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн. з кожного, одночасно зобов`язавши їх перерахувати стягнуту моральну шкоду на рахунки підтримки Збройних Сил України, а також покласти на відповідачів понесені судові витрати в рівних долях.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не забезпечив справедливого розгляду справи та не допитав свідків, які могли б підтвердити обставини, викладені у позовній заяві. Провівши розгляд справи без повідомлення учасників справи та відмовивши у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи з викликом учасників справи, суд першої інстанції порушив право позивача на доведення позовних вимог, шляхом заслуховування пояснень свідків. Також, суд безпідставно не витребував копії матеріалів службового розслідування, яке було проведено за наслідками розгляду колективної скарги, адже ці відомості безпосередньо стосуються предмету та підстав позову.

Позивач вважає, що суд не з`ясував всіх обставин справи та не взяв до уваги, що предметом спору є інформація, яка поширена відповідачами у колективному зверненні та яка не відповідає дійсності, а тому він має право на захист честі, гідності і ділової репутації в судовому порядку, в обраний ним спосіб.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Шашликов Д.Г., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, просить стягнути з позивача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чуприну Є.А., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Шашликова Д.Г., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до начальника ГУНП у Дніпропетровській області з колективним листом, який був отриманий ГУНП у Дніпропетровській області 04.04.2022 року, в якому, з метою забезпечення спокою та порядку в рідному селі, просили втручання в ситуацію, яка склалась 27.03.2022 року в с. Чкалове, під час комендантської години, між мешканцями села та начальником ізолятора тимчасового утримання АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , який теж є мешканцем с. Чкалове.

В колективному зверненні заявниками було зазначено про те, що ОСОБА_1 27.03.2022 року, під час комендантської години о 22.00 год., керував своїм автомобілем у нетверезому стані, поводився агресивно до чергових самооборони с. Чкалове, погрожував зв`язками та не вийшов на подвір`я до викликаного ними дільничного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позову та відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди на його користь.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

В пункті 18 зазначеної Постанови вказано, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права

Разом з тим, Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до вимог ст. 40 Конституції України громадяни мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

В пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

З вищевикладеного вбачається, що звернення громадян до правоохоронних органів, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей.

Таким чином, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , звертаючись із колективним зверненням до начальника ГУНП у Дніпропетровській області, в якому, з метою забезпечення спокою та порядку в рідному селі, просили втручання в ситуацію, яка склалась 27.03.2022 року в с. Чкалове під час комендантської години між мешканцями села та начальником ізолятора тимчасового утримання АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , який теж є мешканцем с. Чкалове, та зазначили про те, що ОСОБА_1 27.03.2022 року, під час комендантської години - о 22.00 год., керував своїм автомобілем у нетверезому стані, поводився агресивно до чергових самооборони с. Чкалове, погрожував зв`язками та не вийшов на подвір`я до викликаного ними дільничного, діяли не з метою доведення таких відомостей до громадськості, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами, що не може свідчити про порушення честі, гідності та ділової репутації позивача.

В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували факт колективного звернення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до начальника ГУНП у Дніпропетровській області саме з метою принизити честь, гідність та ділову репутацію позивача ОСОБА_1 чи відсутності наміру захистити свої права.

Отже, оскільки, порушення особистого немайнового права позивача діями відповідача відсутнє, то відсутні й підстави для задоволення пред`явленого ним позову в частині стягнення моральної шкоди.

Клопотання ж позивача ОСОБА_1 щодо виклику та допиту свідків та витребування копії матеріалів службового розслідування, яке було проведено за наслідками розгляду колективної скарги, для підтвердження заявлених позовних вимог і доведення того, що у скарзі викладено неправдиву інформацію судом першої інстанції вірно залишено без задоволення, оскільки з`ясування цих обставин не має правового значення для вирішення даного спору, з вищенаведених підстав, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є неприйнятними.

За наведених обставин не можна вважати прийнятними й доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права при відмові у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Зокрема, відповідно до ч.6 ст. 279 ЦПК України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Суд першої інстанції, врахувавши існування умов, визначених ст. 274 ЦПК України, вірно дійшов висновку, що не має підстав для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Згідно п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За результатами розгляд справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання професійної правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робі, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, за надання професійної правничої допомоги за Договором №47/2023 про надання правової допомоги від 13 березня 2023 року та Акту №1/2023 про надання правової допомоги від 13.03.2023 року, відповідачкою ОСОБА_2 понесено судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 500,00 грн. (підготовка відзиву на апеляційну скаргу), й позивачем ОСОБА_1 не доведено суду неспівмірність чи необґрунтованість цих витрат, у зв`язку з чим з останнього на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати, понесені на оплату витрат на професійну правничу допомогу адвоката у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції., у розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 травня 2023 року.

Головуючий:

Судді: