Номер провадження: 22-ц/813/816/23
Справа № 522/5458/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконної бездіяльністю посадових осіб органів державної влади, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Бондар В.Я. 03 серпня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ГУ НП в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю посадових осіб органів державної влади (т.1 а.с. 3-11).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 18.07.2018 року позивач, керуючи автомобілем Toyota Land Cruiser 200, державний номер НОМЕР_1 , по вул. Черняховського в м. Одесі був зупинений працівниками поліції, які вилучили у нього посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Ухвалу про накладення арешту на автомобіль, посвідчення та свідоцтво було скасовано судом апеляційної інстанції. Слідчий не повертав автомобіль позивачу, тому позивач звернувся до суду та ухвалою Київського районного суду м. Одеси було зобов`язано слідчого Дрозда В.Ю. невідкладно розглянути питання про повернення автомобіля ОСОБА_1 28.11.2018 року слідчий суддя, розглянувши скаргу представника ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого, виніс ухвалу про зобов`язання повернути ОСОБА_1 автомобіль і лише 10.12.2018 року його було повернуто. Позивач вказував, що в результаті протиправної бездіяльності посадових осіб СУ ГУНП в Одеській області та СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, ОСОБА_1 з моменту постановлення ухвали про відмову в накладенні арешту до моменту повернення авто був позбавлений права на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Завдана матеріальна шкода складається з витрат на зберігання авто на спец. майданчику в розмірі 2520 грн., сума здешевлення ринкової вартості авто в розмірі 147372,40 грн. та витрат на оренду аналогічного автомобілю у розмірі 360000 грн. Моральна шкода полягає у пережитих душевних стражданнях, пов`язаних з неможливістю користуватися своїм майном та переживання про стан автомобіля.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення (т.1 а.с. 202-206).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.1 а.с 214-219).

Апеляційна скарга обґрунтована наступним. Щодо відмови у стягненні витрат на зберігання транспортного засобу на спец майданчику в сумі 2520 грн. апелянтом зазначено, що без сплати вказаних грошових коштів ТОВ «Інформ-Ресурси» відмовлялося видавати автомобіль власнику, а співробітники ГУНП в Одеській області не надали позивачу дозвіл на безкоштовне повернення належного йому автомобіля. Щодо відмови у стягненні суми здешевлення ринкової вартості автомобіля у розмірі 147372,40 грн., то ОСОБА_1 посилається на те, що саме незаконне перебування належного йому транспортного засобу на спеціальному майданчику призвело до знецінення автомобіля, з огляду на неналежні умови зберігання та догляду за ним. Щодо відмови у стягненні витрат на оренду аналогічного автомобіля, то апелянт зазначав, що він є директором та засновником чотирьох великих та успішних підприємств, та не має намірів погіршувати якість свого життя, крім того, використання ним транспортного засобу, гіршого за якістю та брендом, зменшили б повагу до нього з боку ділових партнерів та погіршили ділову репутацію. Щодо стягнення моральної шкоди, то ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що внаслідок протиправних дій посадових осіб СУ ГУНП в Одеській області та СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області були суттєво порушені нормальні життєві зв`язки апелянта, які перервали нормальний хід його звичайного планованого життя та змусили прикладати додаткових зусиль та несення об`єктивних додаткових витрат задля відновлення своїх законних прав.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Сторони про розгляд справи на 18.04.2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Заяв, клопотань на адресу Одеського апеляційного суду від сторін по справі не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 18.07.2018 року за адресою: м. Одеса, вул. Черняховського, 11, працівниками поліції був зупинений автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 200», державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . При перевірці документів було встановлено, що номерні знаки, які перебували на автомобілі, не належали до транспортного засобу, про що свідчив витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.07.2018 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси у справі №520/11850/18 від 07.09.2018 року було накладено арешт на: транспортний засіб «Toyota Land Cruiser 200» білого кольору, оперативний талон, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та посвідчення водія.

Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області Дрозда В.Ю. від 12.09.2018 року було оголошено у розшук автомобіль «Toyota Land Cruiser 200» білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

03.10.2018 року автомобіль Toyota Land Cruiser 200» білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , було затримано, що підтверджується Актом №4396 огляду та затримання транспортного засобу.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.10.2018 року у справі №520/11850/18 було скасовано ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.09.2018 року про задоволення клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001907 від 18.07.2018 року, та відмовлено у задоволенні вказаного клопотання слідчого.

Як вбачається з матеріалів справи, слідче управління ГУНП в Одеській області отримало вступну та резолютивну частини ухвали від 09.10.2018 апеляційного суду Одеської області 12.10.2018 року, а повний текст ухвали 19.10.2018 року, про що свідчать відмітки на супровідних листах апеляційного суду Одеської області.

Представник ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність слідчого СУ ГУНП в Одеській області Дрозда В.Ю., за результатами розгляду якої ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.10.2018 року було зобов`язано слідчого СУ ГУНП в Одеській області Дрозда В.Ю. невідкладно розглянути питання щодо повернення спірного майна - автомобіля, належного позивачу.

Вказана ухвала була отримана СУ ГУНП в Одеській області 22.10.2018 року.

У зв`язку із невиконанням ухвали Київського районного суду м. Одеси від 22.10.2018 року, представник ОСОБА_1 повторно звернувся до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність слідчого СУ ГУНП в Одеській області, за результатами розгляду якої ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/20069/18 від 28.11.2018 року було зобов`язано слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області повернути ОСОБА_1 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, посвідчення водія та транспортний засіб Тoyota Land Cruiser 200» білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

05.12.2018 року представник позивача знову подав до СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області заяву про повернення автомобіля.

10.12.2018 року слідчий СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Кваша О.В. звернувся до директора Одеської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» з проханням повернути ОСОБА_1 ввірений на зберігання транспортний засіб «Тoyota Land Cruiser 200» білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

І лише 10.12.2018 року вказаний транспортний засіб був повернутий ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що внаслідок протиправної бездіяльності посадових осіб СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області та СУ ГУНП в Одеській області позивач, починаючи з моменту постановлення ухвали апеляційного суду Одеської області від 09.10.2018 року у справі №520/11850/18, якою було скасовано накладений на автомобіль арешт, і до моменту фактичного повернення 10.12.2018 року вказаного автомобіля, був незаконно позбавлений права на володіння, користування та розпорядження своїм рухомим майном.

Відповідно, встановленим є факт порушення прав ОСОБА_1 з боку посадових осіб СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області та СУ ГУНП в Одеській області.

Статтею 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що за зберігання автомобілю на спеціальному майданчику він оплатив кошти у розмірі 2520 грн., що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 10.12.2018 року.

Згідно п.п. 20, 32 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою КМУ від 19.11.2012 року № 1104 «Про реалізацію окремих положень КПК України» зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів; фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання.

Крім того, відповідно до п.13 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України від 27.08.2010№ 51/401/649/471/23/125, витрати, пов`язані із зберіганням речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна, несе орган, на зберіганні якого знаходиться вилучене майно; у випадках, коли майно передається на зберігання в інші установи, підприємства, організації як таке, що потребує спеціальних умов зберігання, такі витрати покриваються за рахунок держави.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, витрати за зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику несе орган, який передав автомобіль на зберігання, та правових підстав для ОСОБА_1 оплачувати ТОВ «Інформ-Ресурси» вартість зберігання транспортного засобу Toyota Land Cruiser 200» не існувало. Відповідно, ОСОБА_1 були безпідставно передані Одеській філії ДП МВСУ «Інформ-Ресурси» грошові кошти в сумі 2520 грн., і підстави їх повернення є іншими, ніж стягнення з відповідача, на підставі чого в частині стягнення матеріальної шкоди, завданої зберіганням авто на спеціальному майданчику, судом обґрунтовано відмовлено.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що без сплати вказаних грошових коштів ТОВ «Інформ-Ресурси» відмовлялося видавати автомобіль власнику, а співробітники ГУНП в Одеській області не надали позивачу дозвіл на безкоштовне повернення належного йому автомобіля, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки на їх підтвердження апелянтом не надано жодного доказу.

Щодо стягнення на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 147372,40 грн. суми здешевлення ринкової вартості автомобіля за період з 12.10.2018 року по 10.12.2018 року, то судом вірно відмовлено у задоволенні такої вимоги, виходячи з наступного.

Так, з висновку експертного дослідження №2797/19-54 за результатами проведення автотоварознавчого дослідження від 18.02.2019 року вбачається, що середньоринкова вартість автомобіля Toyota Land Cruiser 200» білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , станом на 30.09.2018 року становила 1671381 грн., а станом на 10.12.2018 року 1507157,80 грн.

Однак, як вірно зазначено у оскаржуваному судовому рішенні, ринкова вартість автомобіля є об`єктивною складовою та не залежить від дій чи бездіяльності відповідачів, оскільки ринкова вартість автомобіля так само зменшилась би і у випадку залишення автомобіля у користуванні ОСОБА_1 .

При цьому безпідставними є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що саме незаконне перебування належного йому транспортного засобу на спеціальному майданчику призвело до знецінення автомобіля, з огляду на неналежні умови зберігання та догляду за ним, оскільки факт неналежного зберігання автомобіля є припущенням апелянта, на підтвердження якого останнім не надано жодного доказу.

Відповідно, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з ГУ НП в Одеській області на користь позивача 1544,40 грн. за проведення вищезазначеної автотоварознавчої експертизи.

Крім того, ОСОБА_1 посилається на те, що 01.10.2018 року позивач уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лісекспотрейд» договір прокату транспортного засобу №01/10/18, згідно якого позивач взяв в прокат автомобіль Toyota Land Cruiser 200», державний номерний знак НОМЕР_3 , та за період з 16.10.2018 року по 10.12.2018 року оплатив вартість прокату вказаного автомобіля у розмірі 360000 грн.

Як вірно зазначено судом першої інстанції ОСОБА_1 , беручи в оренду аналогічний автомобіль, виходив із своїх особистих побажань, не обґрунтовуючи необхідність орендування саме автомобіля Toyota Land Cruiser 200, крім того, навіть не наведено необхідність в орендуванні транспортного засобу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач є директором та засновником чотирьох великих та успішних підприємств, та не має намірів погіршувати якість свого життя, крім того, використання ним транспортного засобу, гіршого за якістю та брендом, зменшили б повагу до нього з боку ділових партнерів та погіршили ділову репутацію, і є як раз підтвердженням того, що оренда автомобіля Toyota Land Cruiser 200 викликана саме особистими побажаннями ОСОБА_1 , у зв`язку із чим вказані витрати не можуть бути покладені на відповідачів.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної шкоди є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно вказаної норми Кодексу моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтею 1174 ЦК України.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України.

За відсутності підстав для застосування вказаної норми закону в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що за наявності у законі презумпції протиправності та вини органу державної влади за завдану потерпілій особі шкоду, законом не покладається на позивача обов`язок доказування цих юридичних фактів.

Тому, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, у даному випадку позивач повинний довести факт протиправної поведінки стосовно нього, які описані у ст. ст. 23, 1167 ЦК України у вигляді підстав для спричинення моральної шкоди, яка в таких випадках презюмується, а також - її розмір, а на відповідача (органу державної влади) покладається процесуальний тягар доказування правомірності таких дій (бездіяльності) посадових (службових) осіб та спростовування презумпції своєї вини у заподіянні шкоди.

Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач послався на те, що вона полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з неможливістю користуватися своїм рухомим майном та переживанням за його стан, що є наслідком протиправної бездіяльності відповідачів. Уся ситуація (починаючи із затримання автомобіля, винесення постанови про накладення на нього арешту, невиконання судового рішення про скасування арешту на повернення автомобіля позивачу, участі у судових засіданнях, підготовка даної позовної заяви для подання до суду тощо) є для ОСОБА_1 стресовою, та підриває авторитет органів державної влади. Внаслідок викладеного позивач відчув стрес, душевні страждання, був змушений відволікатися від своїх звичайних занять, докладати додаткових зусиль та витрачати час для захисту своїх прав, тобто йому було завдано моральної шкоди.

Суд першої інстанції всупереч положень ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення, наведеним доводам позову в контексті встановлених обставин справи та відповідно до наведених норм матеріального і процесуального права належної оцінки не дав.

Таким чином, враховуючи доведеність протиправної бездіяльності посадових осіб СУ ГУНП в Одеській області та СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, яка порушила права позивача, та змусила останнього прикладати значних зусиль для захисту та відновлення таких прав, з урахуванням вимог розумності і справедливості, колегія суддів на підставі наведених норм права вважає за можливе відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі ОСОБА_1 , всупереч передбаченому у ст. ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку не довів, у зв`язку із чим його позов підлягає задоволенню лише частково.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 73500 грн. витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частини третьої статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу, суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині третьої статті 141 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені статтею 137 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що: «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що: «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, представник ОСОБА_1 надав суду першої інстанції Договір про надання правничої допомоги №AL0021 від 18.07.2019 року, відповідно до умов якого Адвокатське об`єднання надало послуги позивачу, а останній у повному обсязі прийняв роботи та отримав надану допомогу.

Крім того, згідно Акту про надання правової допомоги №AL0021/1 від 29.03.2019 року, вартість наданої допомоги складає 73500 грн.

Колегія суддів, аналізуючи складові частини наданої позивачу правової допомоги, перелічені у Акті про надання правової допомоги №AL0021/1 від 29.03.2019 року, доходить до висновку, що зі вказаного представником ОСОБА_1 переліку до правової допомоги, наданої адвокатом в межах розгляду даної цивільної справи № 522/5458/19, відносяться лише складання та подання до ОНДІСЕ заяви про проведення експертного дослідження оцінки розміру моральної шкоди від 07.02.2019 року в сумі 6562,50 грн., та складання та подання до суду даної позовної заяви від 28.03.2019 року в сумі 39375 грн.

При цьому, жодного доказу дійсного подання до ОНДІСЕ заяви про проведення експертного дослідження оцінки розміру моральної шкоди та проведення такого дослідження матеріали справи не містять, у зв`язку із чим єдиним підтвердженим видом надання правової допомоги є складання та подання до суду даного позовну.

Інші види правової допомоги, надані ОСОБА_1 АО «Альтіус», такі як: складання та подання скарги на бездіяльність слідчого, участь у судових засіданнях у справі №520/11850/18, складання та подання до СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області клопотання про повернення тимчасово вилученого майна тощо, були надані у межах інших проваджень, не відносяться до предмету розгляду даної цивільної справи, та не можуть бути відшкодовані за результатами її розгляду.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а також з урахуванням обґрунтованості та пропорційності розміру витрат до предмета спору, колегія суддів доходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог ОСОБА_1 , та стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь позивача підтверджені витрати на правову допомогу, пропорційно розміру задоволених вимог, в сумі 15000 гривень.

Крім того, на підставі положень п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 600 грн.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково невірно застосував норми матеріального права що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2020 року підлягає скасуванню у вказаній частині із постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконної бездіяльністю посадових осіб органів державної влади.

Постановити у цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконної бездіяльністю посадових осіб органів державної влади - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_4 ) компенсацію моральної шкоди в сумі 20000 гривень.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області () на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_4 ) судові витрати в загальній сумі 15600 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 10 травня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе