Провадження № 2/727/288/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого судді Слободян Г.М.

секретар судових засідань Вахнован Д.В.

за участю сторін:

відповідача ОСОБА_1 та в її інтересах представника адвоката Клицько Ю.С.

розглянувши, за правилами загального позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП неможливо встановити (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення, - ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

До Шевченківського районного суду м. Чернівці звернулася ОСОБА_2 з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, в якій просить - усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 та виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з даної квартири без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтуванні позову зазначила, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 27 липня 2017 року, укладеного між позивачем по справі та ТОВ «Чернівцірембуд» посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за №1595. Відповідно до Довідки (Виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №34 від 09 грудня 2022 року, виданої головою ОСББ «Ремонтник» () О.М.Березовською, в квартирі АДРЕСА_2 , що належить позивачці проживає та зареєстрована відповідачка - ОСОБА_1 .

Вказує, що у позивачки, ОСОБА_2 , із відповідачкою ОСОБА_1 немає та ніколи не було жодних домовленостей щодо оренди квартири чи дозволу користування нею, збереження за нею права користування житлом, тощо. Отже, відповідачка по справі проживає в квартирі АДРЕСА_2 , що належить позивачці без жодних правових підстав. В період з моменту набуття права власності на квартиру по даний час позивачка систематично намагалася в позасудовому порядку вирішити з відповідачкою дане питання. Натомість, відповідачка не бажає залишати квартиру в добровільному порядку.

Окрім наведеного зазначає, що факт проживання та реєстрації відповідачки ОСОБА_1 в належній позивачці, ОСОБА_2 , квартирі порушує її права щодо користування та розпорядження належним їй майном. Враховуючи вищенаведене, вважає, що в даному випадку наявні підстави для усунення перешкод позивачці в користуванні власністю шляхом визнання відповідачки особою, що втратила право користування квартирою та виселення.

Рух справи та позиція сторін.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.12.2022 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, прийнято до провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.01.2023 року здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін на розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Представником відповідача ОСОБА_1 , адвокатом Клецько Ю.С до суду подано відзив на позовну заяву, у якому посилається на те що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивач, звертаючись до суду з позовною заявою не враховує, що як на момент придбання нею квартири АДРЕСА_2 , так і на даний момент відповідач - ОСОБА_1 , зареєстрована та проживає в спірній квартирі на законних підставах. Вважає, що позивачем не доведено наявності передбачених законодавством фактів самовільного зайняття спірного житла. Зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ображає позивача, погрожує їй, а також мали чи мають місце пошкодження майна позивача та фактів систематично порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим їх проживання в одному житловому приміщенні, як і доказів того, що до відповідачів застосовувалися будь-які заходи запобігання чи громадського впливу, як підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 116 Житлового кодексу. Стверджує у відзиві, що відповідачка проживає в спірній квартирі більшу частину свого життя, мешкає там на законних підставах, її місце проживання в спірній квартирі зареєстровано на законних підставах, а позивач, керуючись власним меркантильним інтересом, має на меті позбавити її житла, виселити з місця постійного проживання у примусовому порядку, не пропонуючи жодної альтернативи, адже відповідач іншого житла не має, через скрутне матеріальне становище позбавлена можливості навіть винаймати інше житло в оренду. Будь-яких перешкод у реалізації позивачкою свого права власності відповідач ніколи не створювала. Просить суд, у задоволенні позовної зави ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення - відмовити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.02.2023 року закрито підготовче провадження

Представником позивача ОСОБА_2 , адвокатом Гнатовським О.С скеровано до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що викладені у відзиві доводи безпідставними та такими, що не грунтуються на нормах чинного законодавства України. Вказує, що відповідачка, як на момент придбання нею квартири АДРЕСА_2 , так і на даний час зареєстрована і проживає в спірній квартирі на законних підставах, проте, вказані доводи є хибними і не підтвердженими, натомість спростовуються наданими суду позивачем доказами. Просить суд, задовольнити позов ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи тобто відповідача ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселити її із спірного приміщення.

Представником відповідача ОСОБА_1 , адвокатом Клецько Ю.С направлено на адресу суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву в яких, просить заявлені вимоги задовольнити.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 , в її інтересах представник ОСОБА_4 не з`явилися, будучи повідомленими про день, час і місце розгляду справи. Адвокатом до суду скеровано письмову заяву про розгляд справи за його відсутності і відсутності його довірительки; позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та в її інтересах представник, адвокат Клицько Ю.С. заперечували проти заявленого позову та просили в його задоволенні відмовити. У наданому вступному слові, відповідач ОСОБА_1 посилалася на обставини викладені у відзиві.

Суд, з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, відповідно заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог суд зважає на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Способи захисту визначені ст. 15,16 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлені судом обставини та досліджені докази надані сторонами

Згідно договору купівлі-продажу укладеного 27.07.2017 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернівцірембуд» та ОСОБА_2 встановлено, що остання приймає у власність приміщення 3-го поверху, загальною площею 19,61 кв.м. в тому числі житловою площею 18,60 кв.м., а саме: 1/18 частина вбиральні 3-2 площею 0,45 кв.м., 1/18 частина кухні 3-10 площею 0,56 кв.м., кімната 3-26 площею 18,60 кв.м., що складають 40/10000 ідеальних частини будівлі, що знаходиться в АДРЕСА_3 .(а.с.5-6)

Відповідно до виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію, видана ОСОБА_1 вбачається, що вона проживає та зареєстрована в АДРЕСА_4 , займає жилу площу 19,61 кв.м. на 3-му поверсі 5-ти поверхового будинку, який належить ОСББ «Ремонтник».(а.с.7)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за №2081 є власником частки 40/10000.(а.с.15-16)

Частиною 1 ст. 383 ЦКУ та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦКУ встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі ст. 391 ЦКУ власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Статтею 405 ЦКУ передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: "аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності".

Подібний висновок щодо застосування норм права міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року в справі № 754/8540/19 (провадження № 61-10302св21).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві…" (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

З урахуванням наведених норм закону, суд за відсутності відомостей про наявність у власності відповідачки іншого житла в розумінні Конвенції зважає на те, що ОСОБА_2 зареєстрована в установленому законом порядку, дотримав принцип пропорційності та забезпечив баланс інтересів сторін у спірних правовідносинах.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (виселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Судом окрім наведених доказів установлено в засіданні, що згідно відповіді на запит голови ОСББ «Ремонтник» Березневської О.М. вбачається, що від 26.01.2023 року в розпорядженні ОСББ «Ремонтник» відсутні будь-які документи стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 , в тому числі правовстановлюючі на квартиру, а також з яких можна було би встановити на якій правовій підставі ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у вказаній квартирі та на неї заведений особистий номер.(а.с.65)

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що квартира спільного заселення загальною площею 18.92 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати на підставі договору купівлі-продажу на праві власності належить ОСОБА_2 .(а.с.65-66)

Згідно договору житлового найму від 16.10.2012 року укладеного між Товариством з обмеженою діяльністю «Чернівцірембуд» в особі директора Гаврилюка В.І. та ОСОБА_5 встановлено, що наймодавець передає наймачу у платне користування житлове приміщення №3-26 на третьому поверсі гуртожитку по АДРЕСА_3 , що складається з однієї ізольованої кімнати житловою площею 20,4 кв.м.(а.с.75-76) (82)

Відповідно до довідки серії 2-18 АБ №227167 виданої ОСОБА_1 вбачається, що дана довідка видана інваліду другої групи згідно дати огляду 26.04-11.05.2002 року безстроково, висновок про умови та характер праці непрацездатна. Окрім цього наявне посвідчення серії НОМЕР_2 видане ОСОБА_1 (а.с.78-80)

Згідно довідки виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку встановлено, що ОСОБА_1 постійно прописана в АДРЕСА_5 та займає жилу площу 19.63 кв.м., що складається з однієї кімнати на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку, який належить ОСББ «Ремонтник».(а.с.81)

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 виданого Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області встановлено, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .(а.с.83)

Згідно договору найму житла в будинку відомчого житлового фонду ТОВ «Чернівцірембуд» від 09.03.2017 року укладеного між директором ТОВ «Чернівцірембуд» та ОСОБА_1 на підставі статуту вбачається, що наймодавець надає наймачу і членам його сім`ї кімнату загальною площею 20.04 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .(а.с.84-85)

Отже, доводи позивача, в її інтересах представника про те, що ОСОБА_2 несла тягар повного утримання житла, сплачувала комунальні послуги, а відповідач не проживала у спірному житлі та витрати на утримання житла не несла та втратив інтерес до житла, є надуманими та такими, що спростовуються як дослідженими наведеними вище доказами, так і поясненнями відповідачки ОСОБА_1 , яка залишилася проживати в спірній квартирі після смерті свого чоловіка. На думку суду, позивач в засіданні не довела факту самовільного зайняття відповідачкою спірної квартири та створення з боку відповідача ОСОБА_2 перешкод у реалізації права власності.

Згідно з цивільним процесуальним законом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України).

Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, в тому числі житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом з тим відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Оскільки ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення, то ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише - з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При цьому, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Тож при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, що по суті буде мати наслідком виселення, необхідно брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20).

У спірних правовідносинах права сторін щодо спірної квартири захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Усталеною практикою ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

ЄСПЛ чітко відображені принципи пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV"Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового правата інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором(частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищезазначені норми матеріального права та встановлені обставини, вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, відтак, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись статтями 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд - УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП неможливо встановити (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, стягнення судових витрат відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м. Чернівці до Чернівецького апеляційного суду, або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.04.2023 року

Суддя Слободян Г.М.