Справа № 201/6293/21
Провадження № 2/201/926/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування частиною приміщення, усунення перешкод в користуванні частиною приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

У червні 2021 року позивач звернувся із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд:

-визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування частиною будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , а саме 48/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (житловий будинок літ. А-1) та житловою прибудовою літ. А1-1, ганком літ. а, літньою кухнею літ. Б, літньою кухнею літ. Г, вбиральнею літ. Д, гаражем літ. Е, оглядовою ямою під літ. Е та спорудами № 1-3, І (загальна площа 90,2 кв.м., житлова площа 49,6 кв. м.);

-зобов`язати ОСОБА_2 усунити перешкоди в користуванні ОСОБА_1 , частиною будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 особисто на праві приватної власності та частиною даного будинку, що належить ОСОБА_1 з ОСОБА_2 спільно, а саме: 52/100 частини даного житлового будинку жилою площею 38,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вселення ОСОБА_1 до даних частин будинку та передачі йому ключів від даного будинку;

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 816,00 грн.

У своєму позові ОСОБА_1 зазначив, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Йому, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить 48/100 часток вищевказаного будинку. Інша частина вказаного будинку становить 52/100 та є спільною власністю позивача та відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 1985 року. Іншого житла позивач не має. До 2016 року між частиною будинку, що належить особисто позивачу та частиною будинку, що належить позивачу із відповідачем знаходилась стіна та були різні входи до даних частин будинку. Позивач проживав у частині будинку, що належить йому з відповідачем спільно. у 2016 році колишня дружина позивача попросила його надати їй у тимчасове користування особисто його частину будинку, аби тимчасово пожити там. У 2016 році за проханням колишньої дружини, позивач пробив двері у стіні, що знаходилась між частиною будинку, що належить йому та частиною будинку, що є його з відповідачем спільною власністю до своїх кімнат, що знаходяться на території особисто його частини будинку та заклав окремий вхід до його частини будинку з метою надання колишній дружині доступу до його власності, оскільки на той момент вони проживали однією сім`єю. Перед тим як пробити двері до його частини будинку та надати колишній дружині його у тимчасове користування, позивач за власні кошти зробив у своїй частині будинку ремонт, а також за власний кошт пробив двері у стіні та заклав окремий вхід до нього з вулиці.

Подружні відносини між сторонами припинились з 2014 року. Після припинення між подружніх відносин та погіршення спілкування між сторонами, позивач ще деякий час проживав у їх з відповідачем спільній частині будинку, але згодом відносини між ним та відповідачем погіршилися і він мав намір жити у своїй частині будинку та з часом знову зробити окремий вхід до його частини будинку та закласти двері у стіні, що розділяє частини будинку, але через постійні сварки та агресивність ОСОБА_2 позивач був вимушений у 2018 році переїхати на орендовану квартиру, оскільки відповідач зробила неможливим його присутність не лише на їх спільній території, але і в його особистій частині будинку, оскільки як на той момент так і на сьогодні відповідач перешкоджала позивачу в його намірах закласти двері у стіні між даними частинами будинку та зробити окремий вхід до його частини будинку. 3 2018 року позивач з відповідачем проживаємо окремо. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. На даний час позивач має намір повернутись до своєї частини будинку, облаштувати окремий вхід та закласти двері, зробити цільною стіну між його частиною будинку та частиною будинку, що є його з відповідачем спільною власністю, але відповідач всіляко перешкоджає йому у цьому, а саме: сварками, агресивними діями та бійками як з її сторони так і з сторони дочки позивача та її співмешканця, що проживають на одній території з колишньою дружиною позивача в частині будинку, що належить особисто йому і в тій частині будинку, що є його спільною власністю з відповідачем. Подібні ситуації вже мали місце не один раз. В квітні місяці 2021 року позивачу стало відомо про те, що відповідач змінила вхідні замки на дверях будинку та на даний момент не пускає його та його законну дружину як до його частини будинку та його земельної ділянки, що знаходиться поруч будинку, так і до частини будинку, що є його спільною власністю з відповідачем. На підтвердження цього позивачем було подано заяву про те, що відповідачем було змінено вхідні замки в будинку частина якого є його з відповідачем спільною власністю, а частина особисто його власністю, до Соборного ВП ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області. Позивач зазначає, що станом на день подання позову, відповідач продовжує чинити позивачу перешкоди у користуванні частиною будинку АДРЕСА_1 , що належить особисто йому та частиною будинку, що належить йому з відповідачем спільно, не впускає його до будинку та не віддає ключі. У зв`язку із наведеним позивач був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом (том 1, а.с.1-7).

20 вересня 2021 року від представника ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування поданого відзиву представник відповідача зазначила, що вона є співвласником 52/100 частини будинку АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності з позивачем. ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у 52/100 частини будинку АДРЕСА_1 . В іншій частині будинку, а саме 48/100, яка належить позивачу, зі згоди позивача мешкають та зареєстровані їх спільні від шлюбу діти та неповнолітні онуки: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутності відповідача понад один рік не має, й з моменту виникнення права приватної власності у позивача на 48/100 частин будинку АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №3-507 від 24 листопада 2020 року ще не пройшло одного року. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Натомість саме відповідач сплачує усі комунальні витрати по будинку (в цілому) АДРЕСА_1 . А інші члени сім`ї співвласника житла здійснюють поточний ремонт та догляд за будинком АДРЕСА_1 . Крім того, припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням. Доводи позивача про те, що реєстрація та проживання відповідача у будинку АДРЕСА_1 , створює позивачу перешкоди у користуванні житловим приміщенням, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності, не відповідають дійсності та не підтверджені документально. Позивачем не надано жодних доказів щодо створення відповідачем перешкод позивачу спірним нерухомим майном. Будь-яка конфліктна ситуація з приводу користування спірною частиною будинку відсутня (том 1, а.с. 30-33).

18 жовтня 2021 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній заперечував проти обставин, викладених у відзиві на позовну заяву та підтримав викладене у позовній заяві (том 1, а.с. 58-76).

08 листопада 2021 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому остання не погодилась з обставинами, викладеними у відповіді на відзив та просила відмовити у задоволенні позовних вимог (том 1, а.с. 103-105).

15 листопада 2021 року від позивача до суду надійшла заява про зміну предмету позову (том 1, а.с. 119-121), в якій останній просив суд:

-визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , такими, що втратили право користування 48/100 частинами будинку АДРЕСА_1 (житловий будинок літ. А-1) та житловою прибудовою літ. А1-1, ганком літ. а, літньою кухнею літ. Б, літньою кухнею літ. Г, вбиральнею літ. Д, гаражем літ. Е, оглядовою ямою під літ. Е та спорудами № 1-3, 1;

-усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні (володінні) 48/100 частинами буд. АДРЕСА_1 , що належать йому на праві приватної власності, а саме у жилому будинку А-1 приміщеннями 1-5 (площею 10,3 кв.м.), 1-6 (площею 8,3 кв.м.), 2-2 (площею 3,7 кв.м.) та частиною приміщення 2-1 (площею 5,3 кв.м.) шляхом виділу даних приміщень в натурі шляхом закладення дверного пройому з приміщення 1-4 в приміщення 1-6, закладення дверного пройому з приміщення 1-4 в приміщення 1-5, встановлення перестінку в частині приміщення 2-1, аби виділити окреме приміщення площею 5,3 кв.м., улаштування дверного пройому з частини приміщення 2-1 (площею 5,3 кв. м.) на вулицю (виділити дану частину домоволодіння в натурі в такому вигляді, як вже було виділено в натурі рішенням Народного суду Жовтневого району міста Дніпропетровська у справі №2-87/83г від 07 лютого 1983 року) з установкою окремих лічильників на постачання води, газу та електрики і відповідно шляхом звільнення вищевказаних приміщень ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а також усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні (володінні) літніми кухнями під. Літ. Б, під. Літ. Г, вбиральнею літ. Д. та спорудами 1-3, 1 шляхом виділу даних будівель в натурі (в такому вигляді, як вже було виділено в натурі рішенням Народного суду Жовтневого району міста Дніпропетровська у справі №2-87/83г від 07 лютого 1983 року) та звільнення даних будівель ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 ;

-виділити ОСОБА_1 у власність в натурі земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 : під частинами 48/100 жилого будинку А-1 - 59, 52 кв.м. земельної ділянки; під господарськими будівлями - 83 кв.м. земельної ділянки, під двором - 123 кв.м. земельної ділянки; під доріжками та в`їздом - 17 кв.м. земельної ділянки, що відповідає ідеальній частці шляхом встановлення огорожі, залишивши частину земельної ділянки, як прохід, біля гаража під. Літ. «Е» в загальному користуванні.

-зобов?язати ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 52/100 частин буд. АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 з ОСОБА_2 спільно, а саме у жилому будинку А-1 приміщеннями 1-4 (площею 18,9 кв.м.), частиною приміщення 2-1 (площею 7,7 кв. м.), 2-3 (площею 12,1 кв.м.), 1-3 (площею 7,6 кв.м.), 1-1 (площею 11,7 кв.м.), 1-2 (площею 4,6 кв.м.), гаражем під. Літ. «Е» шляхом вселення ОСОБА_1 до всього будинку АДРЕСА_1 , передачі ОСОБА_1 ключів від даного будинку та заборони ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 чинити ОСОБА_1 опір у користуванні вищевказаними приміщеннями у даному будинку та гаражем.

16 травня 2022 року від позивача до суду надійшла заява про зміну предмету позову (том 1, а.с.186-187), в якій останній просив суд:

-визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування 48/100 частинами буд. АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 на праві приватної власності, з саме у жилому будинку А-1 приміщеннями 1-5 (площею 10,3 кв.м.), 1-6 (площею 83 кв.м.), 2-2 (площею 3,7 кв.м.), та частиною приміщення 2-1 (площею 5,3 кв.м.) та літніми кухнями під. Літ. Б, під. Літ. Г, вбиральнею літ. Д, та спорудами 1-3, 1.

-усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні (володінні) 48/100 частинами буд. АДРЕСА_1 , що належать йому на праві приватної власності, а саме у жилому будинку А-1 приміщеннями 1-5 (площею 10,3 кв.м.), 1-6 (площею 8,3 кв.м.), 2-2 (площею 3,7 кв. м.) та частиною приміщення 2-1 (площею 5,3 кв. м.) шляхом виділу даних приміщень в натурі шляхом закладення дверного пройому з приміщення 1-4 в приміщення 1-6, закладення дверного пройому з приміщення 1-4 в приміщення 1-5, встановлення перестінку в частині приміщення 2-1, аби виділити окреме приміщення площею 5,3 кв. м., улаштування дверного пройому з частини приміщення 2-1 (площею 5,3 кв. м.) на вулицю (виділити дану частину домоволодіння в натурі в такому вигляді, як вже було виділено в натурі рішенням Народного суду Жовтневого району міста Дніпропетровська у справі №2-87/83г від 07 лютого 1983 року) з установкою окремих лічильників на постачання води, газу та електрики і відповідно шляхом звільнення вищевказаних приміщень ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а також усунути мені перешкоди у користуванні (володінні) літніми кухнями під. Літ. Б, під. Літ. Г, вбиральнею літ. Д, та спорудами 1-3, 1 шляхом виділу даних будівель в натурі (в такому вигляді, як вже було виділено в натурі рішенням Народного суду Жовтневого району міста Дніпропетровська у справі о2-87/83г від 07 лютого 1983 року) та звільнення даних будівель ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7

-зобов?язати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 52/100 частин буд. АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 з ОСОБА_2 спільно, а саме у жилому будинку А-1 приміщеннями 1-4 (площею 18,9 кв.м.), частиною приміщення 2-1 (площею 7,7 кв. м.), 2-3 (площею 12,1 кв.м.), 1-3 (площею 7,6 в.м.), 1-1 (площею 11,7 кв.м.), 1-2 (площею 4,6 кв. м.), гаражем під. Літ. «Е» шляхом вселення ОСОБА_1 до всього будинку АДРЕСА_1 , передачі йому ключів від даного будинку та заборони ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 чинити ОСОБА_1 опір у користуванні вищевказаними приміщеннями у даному будинку та гаражем.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 24 червня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (том 1, а.с. 18)

Ухвалою судді від 29 червня 2021 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі (том 1, а.с. 19-20).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (том 1, а.с. 21).

До суду 29 липня 2021 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (том 1, а.с. 26).

Ухвалою судді від 15 листопада 2021 року було залучено до участі у розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування частиною приміщення, усунення перешкод в користуванні частиною приміщення шляхом вселення у якості співвідповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (том 1, а.с. 129-130).

Ухвалою судді від 18 січня 2022 року було залучено до участі у розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування частиною приміщення, усунення перешкод в користуванні частиною приміщення шляхом вселення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради (том 1, а.с. 160)

Ухвалою судді від 30 червня 2022 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування частиною приміщення, усунення перешкод в користуванні частиною приміщення було відмовлено, закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування частиною приміщення, усунення перешкод в користуванні частиною приміщення та призначено справу до судового розгляду (том 1, а.с. 222).

12 грудня 2022 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про долучення документів та стягнення судових витрат, в якому остання просила суд у разі відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 покласти на позивача судові витрати в розмірі 10 150,78 грн. витрат на правову допомогу (том 2, а.с. 7-8).

У судовому засіданні від 12 грудня 2022 року було допитано свідка ОСОБА_14 , яка пояснила, що вона є сусідкою сторін, знає відповідачку ОСОБА_2 , як дуже порядну людину, коли вона (свідок) захворіла, то відповідачка їй домотала, готувала їжу. Їй також відомо, що позивач здає частину домоволодіння стороннім особам в оренду, але по суті предмету спору їй нічого не відомо.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги в останній редакції підтримав, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог.

Інші учасники справи на судові дебати не з`явилися.

Фактичні обставини встановлені судом.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 листопада 2020 року ОСОБА_1 належить 48/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 11)

Також встановлено, що 52/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 1985 року на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_15 (том 1, а.с. 13-14)

Відповідно до домової книги № 16 від листопада 1953 року, у будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_16 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 (том 1, а.с. 36-40, 115).

Позивач стверджує, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні частиною будинку АДРЕСА_1 , що належить особисто йому та частиною будинку, що належить йому з відповідачем спільно, не впускають його до будинку та не віддають ключі. У зв`язку із наведеним позивач був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. ст. 11, 16 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положеннями статті 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За таких підстав, суд приходить до висновку що вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні належним йому домоволодінням та вселення останнього до вказаного приміщення є такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, слід зазначити наступне.

Згідно вимог ст.319 ЦК України визначено здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частина 1 ст. 317 ЦК України встановлює, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

В ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР визначені права власника жилого будинку, квартири, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом (ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР ).

Частиною 4 статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У Постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року, по справі № 295/16994/15-ц, яка відповідає усталеній практиці Верховного Суду при розгляді вказаної категорії справ, роз`яснено:

«За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 157 ЖК Української РСР установлено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Разом з тим, із доказів у справі суди не встановили, чи стосуються допущені відповідачем порушення правил співжиття (заподіяння ОСОБА_1 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості) саме житлових відносин, чи мали ці порушення відношення до користування спірним жилим приміщенням.

Крім того, події, що стали підставою звернення із даним позовом, зокрема обвинувальний вирок щодо відповідача, мали місце у квітні 2011 року. Обставин систематичного порушення відповідачем правил співжиття, а також вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, після вказаної дати суди не досліджували та не перевірили, чи є порушеними права позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.»

Суд звертає увагу на те, що за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

У Постанові від 25 серпня 2020 року справа № 592/345/17, провадження № 61-1289св17, Верховний Суд дійшов до висновку: ... тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді прав Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Стаття 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автоматичне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України).

У частині четвертій статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 128 ЖК України жила площа у гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (стаття 129 ЖК України).

Суди установили, що ОСОБА_1 з дітьми вселилася у спірне жиле приміщення на підставі спеціального ордеру, постійно проживає і зареєстрована там, не має іншого житла на момент подання позову про виселення, тому є підстави стверджувати, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої й апеляційної інстанцій»

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 76 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В даному випадку позивачем не надані достатні, належні та допустимі докази на підтвердження того, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування частиною житлового будинку, яке належить позивачу, відповідає вимогам закону, не порушує конституційних прав відповідачів на житло, яке є єдиним житлом відповідачів, та не завдасть шкоди їх правам та інтересам. Крім того суд також бере до уваги той факт, що відповідач ОСОБА_2 також є співвласником 52/100 частин спірного домоволодіння та має право на вселення до належної їй частки цього домоволодіння членів своєї сім`ї, серед яких, у даному випадку є неповнолітні діти та її мати похилого віку.

Дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм оцінку, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Стосовно позовної вимоги про виділ майна в натурі, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Положенням ст. 364 ЦК України закріплено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Зокрема, ч. 3 цієї статті визначено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 380, 382 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 757/24164/17-ц.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (електропостачання, водопостачання та водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» № 7 від 04.10.1991 р. (зі змінами) виділ в натурі частки жилого будинку можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна (зі змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 250 (від 12.09.2014), затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 за № 55 (далі Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Однак позивач не надав вищевказаного висновку і не заявляв клопотання про проведення в справі відповідної будівельно-технічної експертизи для з`ясування питання щодо технічної можливості виділу частки нерухомого майна, що перебуває в спільній власності.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1 3 ст. 13 ЦПК України).

За приписами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 5 7 ст. 81 ЦПК України).

Питання належності і допустимості доказів урегульоване в ст. 77, 78 ЦПК України, згідно з якими, зокрема, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до принципу диспозитивності суд не має права самостійно збирати докази, що стосуються предмета спору, крім випадків, передбачених ЦПК України.

Позивач не скористався правом на проведення будівельно-технічної експертизи, не подав належних та допустимих доказів (висновку) щодо технічної можливості виділу належних йому часток в житловому будинку.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено можливість виділу в натурі частин указаного житлового будинку у вигляді вказаного в позові майна, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати покласти на відповідачів, пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.263265 ЦПК України, ст.ст.16,319,321,391 ЦК України, ст.ст.9,150 ЖК України, ст.ст. 41,47,48,55 Конституції України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування частиною приміщення, усунення перешкод в користуванні частиною приміщення задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні (володінні) 48/100 частинами буд. АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 52/100 частин буд. АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 з ОСОБА_2 спільно, шляхом вселення ОСОБА_1 до всього будинку АДРЕСА_1 , передачі йому ключів від даного будинку та заборони ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 чинити ОСОБА_1 опір у користуванні вищевказаним будинком та гаражем.

Стягнути із ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі по 363,20 грн. з кожного.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев