Справа № 638/2002/22
Провадження № 2/638/1524/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2023 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді за участю: секретаря судового засідання представника позивача- Орос (Поволяєвої) О.В., - Шевцової А.Р., - Крячка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер Фінанс», Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання правочину недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

11 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер Фінанс» (далі - ТОВ «Європартнер Фінанс»), Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») про визнання правочину недійсним, в якому просив суд визнання недійсним договір про відступлення права вимоги № GL3N217258 від 19 травня 2020 року, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Європартнер Фінанс», в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_1 .

Позов мотивовано тим, що 10 січня 2008 року між позивачем та ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 6/4/1/2008/840-К/663, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Надра» надало ОСОБА_1 у тимчасове користування грошові кошти в розмірі 126677,52 грн. на придбання квартири АДРЕСА_1 (далі- кредитний договір).

Також 10 січня 2008 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ПАТ КБ «Надра» укладено договір іпотеки № 6/4/1/2007/980-І/664 (далі договір іпотеки).

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 червня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1221622,94 грн.

19 травня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Європартнер Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги № GL3N217258, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Надра» відступило, а ТОВ «Європартнер Фінанс» набуло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними з ОСОБА_1 (далі - договір про відступлення права вимоги).

ПАТ КБ «Надра» неправомірно відступлено право вимоги на користь ТОВ «Європартнер Фінанс», оскільки відповідно до п. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в редакції, що діяла станом на 19 травня 2020 року, кредитна установа не може уступити заборгованість або борг за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, на користь іншої особи.

Крім того, ПАТ КБ «Надра» неправомірно було відступлено ТОВ «Європартнер Фінанс» право вимоги за кредитним договором в розмірі, який становить 4405294,84 грн., оскільки він значно перевищує розмір заборгованості, визначений рішенням суду, та який становить 1221622,94 грн. Зважаючи на зазначене, догові про відступлення права вимоги покладає на ОСОБА_1 борг та іпотеку у розмірі, якого не існувало.

При визначенні розміру відступленого права не було враховано обставин припинення кредитного зобов`язання шляхом постановлення судового рішення.

Зважаючи на те, що у ПАТ КБ «Надра» не існувало вимоги до ОСОБА_1 у тому обсязі, який було відступлено на користь ТОВ «Європартнер Фінанс», тобто обсяг права вимоги, що було відступлено, не відповідав вимогам щодо наявності та дійсного обсягу прав, що можуть передаватися первісним кредитором новому кредитору, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Європартнер Фінанс» договір про відступлення права вимоги є недійсним.

20 вересня 2022 року представником Фонду гарантування вкладів з питань безпосереднього виведення ПАТ КБ «Надра» з ринку Музичук Л. подано відзив на позов, в якому проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначила, що на підставі постанови Правління НБУ від 05 лютого 2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 26 від 05 лютого 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Надра». Надані ПАТ КБ «Надра» в кредит ОСОБА_1 кошти є активами банку, які включені до ліквідаційної маси для подальшого задоволення вимог кредиторів, вкладників банку. Активи банку, які включені до ліквідаційної маси, підлягають продажу на відкритих торгах (аукціоні). Дія п. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в частині уступки заборгованості або боргу на користь інших осіб не поширювалась на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних, зважаючи на що доводи позивача щодо недійсності договору про відступлення права вимоги є безпідставними. Обраний позивачем спосіб захисту не є належним. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів. Позивачем не доведено, що відступленням права вимоги за кредитним договором порушено його права.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові доводам.

Позивач та представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та представників відповідачів, зважаючи на наступне.

Згідно п. 3 ст. 2 ЦПК основними засадами (принципами) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

На необхідності забезпечення розгляду справи протягом розумного строку зазначено у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 129 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Вирішуючи питання щодо розгляду справи по суті, суд приймає до уваги те, що межі перенесення розгляду справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка учасників справи та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Враховуючи необхідність забезпечення розумних строків розгляду справи, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для відкладення судового засідання, зважаючи на що розглядає справу по суті за відсутності позивача та представників відповідачів.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

10 січня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6/4/1/2008/840-К/663, відповідно до умов якого банк надав позичальнику строком до 09 січня 2018 року у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 126677,52 доларів США за програмою «Житло дітям» з метою: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 25 від 10 січня 2008 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , згідно якого ОСОБА_1 придбає у власність нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 ; витрат ОСОБА_1 , пов`язаних з оформленням кредиту; оплати комісії за рахунки за цим договором.

10 січня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 6/4/1/2007/980-І/664, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку іпотекодержателю - ВАТ КБ «Надра» квартиру АДРЕСА_1 .

Положення кредитного договору та договору іпотеки, права вимоги за якими передано за спірним договором про відступлення права вимоги, не містять застереження щодо заборони відступати право вимоги за ними без згоди ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 червня 2013 року позов ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 6/4/1/2008/840-К/663 в розмірі 1221622,94 грн.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03 листопада 2016 року № 2342 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ КБ «Надра».

27 березня 2020 року проведені електронні торги, результати яких оформлені протоколом № UA-EA-2020-03-05-000020-b. До активів лоту віднесене право вимоги за кредитним та іпотечним договором, укладеними з ОСОБА_1 .

За результатом електронних торгів 19 травня 2020 року між ПАТ КБ «Надра», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію, та ТОВ «Європартнер Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги № GL3N217258, відповідно до якого ПАТ КБ «Надра» відступив на користь ТОВ «Європартнер Фінанс», а ТОВ «Європартнер Фінанс» набуло право вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб та/або фізичних осіб-підприємців та/або юридичних осіб, зазначених в додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкодавців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 2 договору про відступлення права вимоги за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у додатку № 1 до цього договору, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених основними договорами, право отримання коштів від реалізації заставленого та іншого майна боржників, вимоги, які випливають з розірвання та/або визнання недійсними договорів із боржниками, права, що випливають із судових справ, виконавчих проваджень щодо боржників… Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до витягу з додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги станом на дату укладення сторонами договору про відступлення права вимоги загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед первісним кредитором склав 4405294,84 грн.

Щодо викладених в позові доводів щодо визнання недійсним договору відступлення права вимоги з тієї підстави, що зазначений в додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги розмір заборгованості ОСОБА_1 значно перевищує розмір заборгованості, стягнутий за судовим рішенням, то дані доводи не є правовою підставою для визнання договору відступлення права вимоги недійсним, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Судом установлено, що після проведення аукціону та визначення ТОВ «Європартнер Фінанс» переможцем, останнє уклало договір про відступлення прав вимоги. Ціна продажу прав вимоги встановлювалась не сторонами договору, а в результаті проведеного аукціону.

За договором про відступлення прав вимоги, укладеним між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Європартнер Фінанс», первісний кредитор - ПАТ КБ «Надра» відступив новому кредитору - ТОВ «Європартнер Фінанс» права вимоги до боржника ОСОБА_1 , що належать первісному кредитору на підставі кредитного договору та у зв`язку з ним, а новий кредитор прийняв зазначені вище права вимоги та сплатив визначену договором ціну відступлення прав вимоги у розмірі 9778239,84 грн.

Зі змісту п. 1, 2 договору відступлення права вимоги вбачається, що права кредитора за кредитними договорами переходять до ТОВ «Європартнер Фінанс» у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення прав вимоги.

Спірний договір про відступлення права вимоги не містить умов щодо переходу до ТОВ «Європартнер Фінанс» права кредитора за кредитним договором на умовах, які можуть виникнути у майбутньому (майбутня вимога).

Зважаючи на зазначене, предметом оспорюваного договору не було визначено, зокрема, й майбутню вимогу.

Згідно зі ст.ст. 512, 514 ЦК України первісний кредитор має право відступити свої права вимоги новому кредитору лише в тому обсязі, які існували у первісного кредитора.

При цьому, право вимоги має бути дійсним та існуючим станом на момент такого відступлення.

Майбутня вимога (вимога, що може виникнути в майбутньому) не може бути предметом договору про відступлення права вимоги (цесії).

Тлумачення ст. 514 ЦК України таким чином, що договором про відступлення права вимоги сторони можуть, серед іншого, визначати також більший обсяг права вимоги, що відступається, аніж обсяг, що існує на момент відступлення у кредитора, суперечить самій суті договору цесії, за яким може відступатися право вимоги в обсязі, який не може перевищувати того обсягу права вимоги, який має цедент станом на момент відступлення свого права вимоги цесіонарію.

Диспозитивність ст. 514 ЦК України стосується неможливості передання більшого (майбутнього) обсягу права вимоги, а визначення сторонами договору цесії меншого обсягу та умов права вимоги, тобто саме в межах обсягу та умов, які існують в цедента станом на момент такого передання.

Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Таким чином, статтями 512, 514 ЦК України заборонено здійснювати відступлення майбутньої вимоги.

При цьому, право вимоги має бути дійсним та існуючим станом на момент такого відступлення.

Як було зазначено вище, зі змісту спірного договору про відступлення права вимоги та досліджених матеріалів справи судом встановлено, що спірний договір про відступлення права вимоги не містить умов щодо переходу до ТОВ «Європартнер Фінанс» права кредитора за кредитним договором на умовах, які можуть виникнути у майбутньому (майбутня вимога), зважаючи на що його зміст відповідає зазначеним вище нормам ЦК України.

Матеріали справи не містять будь-яких даних, з яких вбачається, що право вимоги на момент відступлення не існувало та було недійсним.

Наявність зазначеного вище судового рішення, відсутність даних щодо його належного та повного виконання ОСОБА_1 свідчить про те, що право вимоги на момент відступлення існувало.

З викладених в позові доводів та наданих в судовому засіданні представником позивача пояснень стосовно тобто, що за оспорюваним правочином ПАТ КБ «Надра» відступив право вимоги, яке не існувало на момент укладення оспорюваного договору, оскільки наявний спір щодо розміру боргу за кредитним договором, право вимоги якого передано ТОВ «Європартнер Фінанс» вбачається, що позивач та його представник фактично ототожнили дійсність вимоги лише з розміром боргу по договору, відносно якого така вимога відступається, що є помилковим.

Суд не погоджується з доводами позивача та його представника стосовно того, що таку вимогу не можна вважати дійсною, оскільки її розмір та факт існування не є беззаперечним, наявність вимоги є абстрактною, визначеною лише самим ПАТ КБ «Надра», та такою, що спростовується наявним судовим рішенням, а відтак, укладаючи договір відступлення права вимоги ПАТ КБ «Надра» було передано недійсну вимогу, зважаючи на наступне.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

В постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі справі № 31/160(29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 905/635/18 зазначено, що у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. При цьому такий спеціальний інструмент для заміни сторони у зобов`язанні, як відступлення права вимоги, може бути застосований лише відносно дійсного зобов`язання, тобто такого зобов`язання, яке існувало на момент переходу відповідного права від первісного кредитора.

При цьому не слід ототожнювати дійсність вимоги лише з розміром боргу по договору, відносно якого така вимога відступається. Ототожнення дійсності вимоги лише з розміром боргу по договору, відносно якого така вимога відступається є помилковим.

Насамперед, при визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми ст. 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 916/1171/18, від 14.11.2018 у справі №910/8682/18, від 30.08.2018 у справі № 904/8978/17, від 04.03.2019 у справі № 5015/6070/11, від 10.09.2019 у справі № 9017/317/19, від 09.07.2019 у справі № 903/849/17.

Обов`язковим аспектом щодо дійсності вимоги є підставність виникнення вимоги (ст.11 ЦК України), як елементу зобов`язального правовідношення (ст.502 ЦК України) на момент відступлення та підтвердження вимоги відповідними доказами. Дійсною для передачі також є вимога, яка виникла, але строк виконання цієї вимоги ще не настав.

При укладенні кредитного договору позивач та ПАТ КБ «Надра» погодили його істотні умови, зокрема порядок проведення розрахунків, визначили права та обов`язки сторін договору тощо.

Кредитний договір недійсним у встановленому порядку не визнавався та не містить умов щодо заборони відступати право вимоги за ним без згоди будь-якої зі сторін цього договору.

Укладаючи оспорюваний позивачем договір про відступлення права вимоги, за яким було відступлено право вимоги по кредитному договору, укладеному між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов; визначили межі, обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора; первісний кредитор надав новому кредитору документи на підтвердження існування вимоги, що передається, що не спростовано позивачем.

Враховуючи, що позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданої вимоги, в силу прямого припису ст. 204 ЦК України її правомірність презюмується.

Наведене у сукупності надає підстави для висновку про помилковість доводів позивача та його представника щодо недійсності переданої за договором відступлення права вимоги вимоги лише з огляду на розмір боргу за договором, право вимоги по якому відступається, оскільки визначення дійсності вимоги пов`язане з іншими критеріями, про що зазначалося вище.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18.

В той же час необхідно зазначити, що заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на його зміст зобов`язального правовідношення, а відтак права боржника щодо нового кредитора залишаються такими, як і його права щодо первісного кредитора. У разі заміни кредитора законодавчо передбачено способи захисту інтересів як боржника (ст. 518 ЦК України), якому надається право висувати проти вимоги нового кредитора ті ж саме заперечення, які він мав проти первісного кредитора (наприклад зустрічні вимоги до первісного кредитора, заперечення, пов`язанні із простроченням первісного кредитора, наявністю обставин непереборної сили тощо), так і нового кредитора (ст.519 ЦК України), перед яким старий кредитор буде відповідати у зобов`язанні за недійсність переданої йому вимоги. Тобто відповідальність старого кредитора може настати, якщо передана вимога є недійсною внаслідок припинення первісного зобов`язання (виконанням, неможливістю виконання тощо) або в разі визнання недійсним правочину, який був підставою виникнення первісного зобов`язання.

Сам по собі факт укладення договору про відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який вказано у спірному договорі у ході його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникла на підставі кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18.

Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку, що у зв`язку з презюмованою правомірністю вказаного кредитного договору у суду відсутні підстав для висновку про недійсність оспорюваного договору про відступлення права вимоги лише з огляду на спір щодо розміру заборгованості за кредитним договором.

Крім того, слід зазначити, що позивачем та його представником не було надано до суду даних з яких вбачається, що заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 червня 2013 року, яким визначено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1221622,94 грн., не скасовано та набрало законної сили.

В судовому засіданні на уточнюючі запитання суду представник позивача зазначив, що не володіє інформацією щодо набрання вказаним заочним рішенням законної сили, відкриття за ним виконавчого провадження або виконання його ОСОБА_1 в добровільному порядку.

Зважаючи на відсутність вказаних даних позивачем та його представником взагалі не доведена належним чином остаточність заборгованості за кредитним договором у вказаному вище розмірі.

Питання щодо належного чи неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором, розмір заборгованості за кредитним договором має бути предметом окремого судового розгляду і посилання позивача в цій частині зводяться до дослідження окремих обставин виконання кредитного договору, що не входить до предмета доказування у даній справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги. Спір щодо розміру заборгованості за кредитним договором не свідчить про недійсність договору про відступлення права вимоги та переданої щодо нього вимоги.

Укладення між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Європартнер Фінанс» договору про відступлення права вимоги не створює для ОСОБА_1 обов`язку сплатити борг у вказаному в додатку до договору розмірі за наявності у нього обґрунтованих заперечень проти відповідної вимоги. Інші доводи позивача наведеного не спростовують, у зв`язку з чим суд дійшла висновку про те, що позивачем не доведено допустимими і достовірними доказами порушення його суб`єктивних прав та законних інтересів внаслідок укладення відповідачами оспорюваного договору про відступлення права вимоги та відповідно наявності у нього правових підстав для звернення до суду із вимогою про визнання недійсним такого договору.

Також суд вважає безпідставними та необґрунтованими викладені у позові доводи щодо неправомірного відступлення ПАТ КБ «Надра» права вимоги на користь ТОВ «Європартнер Фінанс», оскільки відповідно до п. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в редакції, що діяла станом на 19 травня 2020 року, кредитна установа не можу уступити заборгованість або борг за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, на користь іншої особи, з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 3 п.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в редакції, що діяла станом на дату укладення спірного договору про відступлення права вимоги, протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

В той же час пунктом 7 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в редакції, що діяла станом на дату укладення спірного договору про відступлення права вимоги, передбачено, що дія підпункту 3 пункту 1 цього Закону не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у частині уступки (продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи.

Пунктом 5.11. розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 5 липня 2012 року № 2 (далі - Положення № 2), як спеціального нормативного акту, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури, унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити,крім кредитних спілок).

Зі змісту зазначених положень ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пункту 5.11. розділу V Положення № 2 вбачається, що ПАТ КБ «Надра», яке віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо якого здійснюються процедури виведення з ринку, наділено правом приймати участь в проведенні конкурсу з реалізації свого майна шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами.

Крім того Верховним Судом у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19 висловлена правова позиція, відповідно до якої положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.

Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання укладеного між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Європартнер Фінанс» договору про відступлення права вимоги недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження позовних вимог позивач не надав суду належних і допустимих доказів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Оцінюючи інші доводи та аргументи викладені у позові та у відзиві на нього, суд керується практикою Європейського суду з прав людини, який вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Європартнер Фінанс», Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22 березня 2023 року.

Суддя О.В. Орос (Поволяєва)