ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1694/23 Справа № 215/2819/22 Суддя у 1-й інстанції - Камбул М.О. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 215/2819/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2022 року (суддя Камбул М.О., повний текст судового рішення складено 01 листопада 2022 року),

в с т а н о в и в:

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, посилаючись на те, що з 23 липня 1970 року по 31 жовтня 1974 року, та з 07 грудня 1976 року по 04 червня 2004 року працював на різних посадах у ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». 04 червня 2004 року звільнився за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. В 2022 році позивачу стало відомо про право на вихідну допомогу при звільненні, оскільки він працював на підприємстві відповідача більше 20 років. Просив суд стягнути з відповідача на його користь 2190,69 грн недоплаченої одноразової допомоги при звільнені, 85973,04 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 червня 2004 року по 04 червня 2014 року та 10000,00 грн моральної шкоди, спричиненої непроведенням повного розрахунку.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2022 року з врахуванням ухвали Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2022 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільнені у розмірі 2190,69 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 04 червня 2004 року по 04 червня 2014 року у розмірі 70000 грн, моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, всього 73190,69 грн.

Додатковим рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2022 року вирішено питання про судові витрати.

З вказаним рішенням не погодився відповідач ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, застосувавши позовну давність, або змінити рішення суду першої інстанції зменшивши розмір стягнутого середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, застосувавши принцип співмірності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним, прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального матеріального права. Вважає, що судом першої інстанції в порушення вимог статті 233 КЗпП України, статей 256, 261, 267 ЦК України безпідставно не була застосована позовна давність до вимог позивача про стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та безпідставно не було відмовлено в задоволенні позову в зв`язку зі спливом позовної давності. Посилаючись на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у аналогічних справах, зазначає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановлена судом першої інстанції, є значно більшою, ніж сума невиплаченої позивачу вихідної допомоги, що, на думку відповідача, є неспівмірною та несправедливою. Вважає, що суд першої інстанції проігнорував правовому позицію Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що згідно з трудовою книжкою ОСОБА_1 у період з 23 липня 1970 року по 31 жовтня 1974 року, та з 07 грудня 1976 року по 04 червня 2004 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. 04 червня 2004 року ОСОБА_1 звільнений з підприємства за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 10-14).

Відповідно до довідки ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» №468 від 17 червня 2022 року середньомісячна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2004 року по 31 травня 2004 року склала 730,23 грн, середньогодинна заробітна плата за цей період склала 4,82 грн, визначення середньоденної заробітної плати не є можливим, оскільки на підприємстві ведеться підсумований облік робочого часу (а.с.15).

Згідно з довідкою про виплату заробітної плати ОСОБА_1 за червень 2004 року при звільненні з підприємства допомога при виході на пенсію не виплачувалась (а.с. 16).

Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки встановлено, що Угода спрямована на удосконалення колективно-договірного регулювання соціально-трудових відносин, розвиток соціального партнерства, забезпечення конституційних прав і гарантій працівників та власників (пункт 1.12). Пунктом 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» передбачено, що власник зобов`язується виплачувати працівнику при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразову допомогу у порядку, передбаченому колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи в галузі, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати (а.с. 17).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи поведінку сторін у даній ситуації та конкретні обставини справи, врахував неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в розмірі 70000,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 10000,00 грн, суд першої інстанції, врахувавши характер неправомірних дій відповідача, доведену позивачем глибину душевних страждань та обставини справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з визначенням її розміру у 1000,00 грн. Зазначивши всього до стягнення 73190,69 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Апеляційний суд частково не погоджується з висновками суду за наступних підстав.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Пунктом 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» передбачено, що власник зобов`язується виплачувати працівнику при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразову допомогу у порядку, передбаченому колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи в галузі, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати.

Згідно із статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 04 червня 2004 року, відповідач ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» не провів виплату позивачу всіх належних сум, а саме одноразової вихідної допомоги при звільнені у розмірі 2190,69 грн.

Враховуючи, що на момент звільнення позивача належні йому від підприємства суми при звільненні не були виплачені, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стосовно вимог апеляційної скарги щодо застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу треба розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, провадження № 12-301гс18, викладено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, провадження № 14-429цс19, Верховний Суд України у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц.

З позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач ОСОБА_1 звернувся у серпні 2022 року, тобто майже через 18 років з дня звільнення.

Оскільки відповідач заперечував проти права позивача на допомогу при звільненні, то факт порушення цього права та розмір недоплаченої вихідної допомоги були встановлені лише під час судового розгляду в суді першої інстанції. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 не пропустив строк на звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Посилання ПрАТ «ПГЗК» в апеляційній скарзі на висновок Верховного суду у постанові від 08 лютого 2022 року по справі №755/12623/19 є безпідставними, оскільки стосуються вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а отже мають іншу правову природу.

Вказаною постановою Верховного Суду зазначено, що визначений частиною першою статті 233 КЗпП України перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

В позовній заяві позивач зазначив, що дізнався про порушення його прав у 2022 році. Вказане не заперечувалось відповідачем під час розгляду справи, отже вимоги апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Висновок Великої Палати Верховного Суду щодо правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України, викладений у цій постанові, узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до довідки ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» №468 від 17 червня 2022 року, середньомісячна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2004 року по 31 травня 2004 року склала 730,23 грн, середньогодинна заробітна плата за цей період склала 4,82 грн (а.с. 15).

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

З урахуванням фактичних обставин цієї справи, та зважаючи на тривалий період строку звернення позивача до суду з цим позовом з моменту його звільнення (18 років), розмір вихідної допомоги, що підлягає виплаті на користь ОСОБА_1 (2190,69 грн), апеляційний суд з урахуванням принципів співмірності, справедливості та пропорційності вважає за доцільне зменшити розмір стягнення середнього заробітку до 10000,00 грн.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету. 168.1. Оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом. 168.1.1. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. 168.1.2. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Відповідно до частини 5 пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Судом першої інстанції при винесенні рішення не було додержано вказаних вище норм законодавства.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої одноразової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди мав стягнути вказані суми боргу в цій частині з подальшим утриманням податку та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановивши, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, суд апеляційної інстанції змінює рішення в частині стягнутої суми заробітної плати, в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Також, відповідно до підпункту в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

За частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» та з врахуванням часткового задоволення позовних вимог (13,44%), ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» підлягає компенсація судових витрат пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції за рахунок держави в розмірі 1294,35 грн (з врахуванням часткового задоволення апеляційної скарги).

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 листопада 2022 року змінити, зменшивши розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 до 10000 (десяти тисяч) гривень, а всього до стягнення 13190 (тринадцять тисяч сто дев`яносто) гривень 69 коп. з утриманням податку та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Приватному акціонерному товариству «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» за рахунок держави судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в сумі 1294,35 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 березня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста