Провадження № 22-ц/801/980/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 рокуСправа № 127/29357/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтко Ю. Б., Сопрун В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк»

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 березня 2023 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалила суддя Борисюк І. Е.

Рішення ухвалено у відсутності сторін у м. Вінниця

Повний текст рішення складено 07 березня 2023 року,

Встановив:

У грудні 2022 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 08 вересня 2020 року між позивачем та відповідачем було підписано заяву-договір № 2020/І_С/220-012858, яка разом із Правилами відкриття та обслуговування рахунків фізичних осіб та надання послуг за платіжними картками ПАТ АБ «Укргазбанк» є договором комплексного банківського обслуговування. Підписавши дану заяву-договір, відповідач приєднався до умов кредитного договору № 2020/ОВР/220-003791. Строк кредитування 12 місяців з можливістю пролонгації відповідно до умов Правил.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 25 жовтня 2022 року ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 6908, 72 грн заборгованість по кредиту (прострочена), яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 березня 2023 року в задоволені позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором від 08 вересня 2020 року в сумі 6908,72 грн. відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ АБ «Укргазбанк», пославшись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості по кредиту з ОСОБА_1 у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції помилково послався на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, оскільки Розділ 4 «Паспорт споживчого кредиту» зафіксований в Заяві договорі і є одним документом, в якому передбачені основні параметри кредитування, а не підписаний як окремий документ. Вказує, що у даному випадку банк надав клієнту інформацію про споживчий кредит та ознайомив з інформацією про умови кредитування (в т. ч. з іншими пропозиціями банку) та орієнтовну загальну вартість кредиту, виходячи із обраних відповідачем умов кредитування. Зазначає, що встановлені судом обставини у частині відсутньої домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки розділ 4 заяви-договору містить домовленість сторін про комісію за видачу кредиту/встановлення кредиту 4,0 %, додаткові платежі (в т. ч. на користь третіх осіб): страхування життя власника карткового рахунку 0,7% щомісячно від суми заборгованості станом на 1-е число місяця, порядок сплати процентів щомісячно, щомісячний платіж по кредиту відсутні, а встановлено, що кредит сплачується в кінці строку.

Крім того, позивач вважає, що те, що форма розрахунку не відповідає баченням судді, не означає, що розрахунок необґрунтований. При цьому посилається на пункти 73, 74 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, гідно яких банк самостійно визначає власну систему аналітичного обліку та відповідно до плану рахунків бухгалтерського обліку банків України створює внутрішній план аналітичних рахунків (сукупність аналітичних рахунків банку).

Відповідач ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 08 вересня 2020 року ОСОБА_1 підписав заяву-договір № 2020/І_С/220-012858 з метою відкриття поточного рахунку у гривні.

Із заяви-договору вбачається, що вона разом із Правилами відкриття та обслуговування рахунків фізичних осіб та надання послуг за платіжними картками ПАТ АБ «Укргазбанк», Тарифним планом, умовами банківських Продуктів/Пакетів (що розміщені на сайті банку) є договором комплексного банківського обслуговування, укладеного між «Укргазбанк», реквізити якого визначені у Правилах, та клієнтом, реквізити якого визначені у цій заяві-договорі (п. 2.1.).

Згідно умов договору 08 вересня 2020 року відповідачу було відкрито поточний рахунок НОМЕР_1 (субрахунок 2696.500101.980, № балансового рахунку 2620) (а. с. 5-6).

Відповідно наданого банком розрахунку заборгованості за договором від 08 вересня 2020 року, станом на 25 жовтня 2022 року заборгованість становить 6908, 72 грн. (заборгованість по кредиту (прострочена)) (а. с. 4).

Відповідачу позивачем була направлена вимога про повернення кредиту № 129/4868/2022 від 04 лютого 2022 року, яка, як вбачається із матеріалів справи, була залишена відповідачем без належного реагування (а. с. 8-9).

Згідно виписки по особовому рахунку НОМЕР_1 (субрахунок 2696.500101.980) за період з 08 вересня 2020 року по 25 жовтня 2022 року вбачається: загальний дебет 15 205,88 грн., загальний кредит 15 205,88 грн. (а. с. 10-12).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача на його користь згідно з договором від 08 вересня 2020 року заборгованості в сумі 6908,72 грн., оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

В позовній заяві та апеляційній скарзі банк посилався на те, що заява-договір разом із Правилами відкриття та обслуговування рахунків фізичних осіб та надання послуг за платіжними картками ПАТ АБ «Укргазбанк», Тарифним планом, умовами банківських Продуктів/Пакетів (що розміщені на сайті банку) є договором комплексного банківського обслуговування, укладеного між «Укргазбанк», реквізити якого визначені у Правилах, та клієнтом, реквізити якого визначені у цій заяві-договорі.

Разом з тим, не можна розцінювати як погодження умов кредитного договору й інформацію, зазначену в розділі 4 заяви-договору, яка носить назву «Паспорт споживчого кредиту», з огляду на наступне.

У відповідності до частини 2 статті 9 Закону № 1734-VIII «Про споживче кредитування», до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування»).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 травня 2022 року по справі № 393/126/20 зробив наступний правовий висновок:

«Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».

В зазначеній постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду здійснив відступ від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19, про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частиною спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

Отже, позивачем не доведено наявності заборгованості у відповідача саме по тілу кредиту, оскільки ним надано розрахунок заборгованості лише по процентах (поточна і прострочена), а зі змісту заяви-договору № 2020/І_С/220-012858 від 08 вересня 2020 року не вбачається узгодження сторонами договору процентної ставки.

Доводи позивача про те, що суд першої інстанції помилково послався на постанову Верховного Суду № 393/126/20 від 23 травня 2022 року апеляційним судом відхиляються. Обставини, що були предметом розгляду у вказаній справі дійсно не є ідентичними обставинам, що переглядаються апеляційним судом. Проте відмінності слід вважати не суттєвими, оскільки розділ 4 «Паспорт споживчого кредиту», який є розділом заяви-договору № 2020/І_С/220-012858 за своїм змістом є паспортом споживчого кредиту, форма якого встановлена у додатку 1 Закону України «Про споживче кредитування».

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що банк самостійно визначає власну систему аналітичного обліку та відповідно до плану рахунків бухгалтерського обліку банків України створює внутрішній план аналітичних рахунків (сукупність аналітичних рахунків банку), а тому у випадку, якщо форма розрахунку не відповідає баченням судді, не означає, що розрахунок необґрунтований, слід заначити наступне.

В пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 зазначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

В справі що розглядається позивачем надано чотири виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 (а. с. 10-12):

? рахунок НОМЕР_2 , де станом на 22 листопада 2021 року рахується заборгованість 6908,72 грн (а. с. 10);

? рахунок НОМЕР_3 , де станом на 11 травня 2021 року заборгованість відсутня (а. с. 10 на звороті);

? рахунок НОМЕР_4 , де станом на 22 листопада 2021 року заборгованість відсутня (а. с. 10-11);

? рахунок НОМЕР_5 , де станом на 11 травня 2017 року заборгованість відсутня (а. с. 12).

З урахуванням викладених обставин апеляційний суд вважає, що немає жодних підстав для стягнення визначеного банком розміру заборгованості по кредиту (простроченої), у тому числі з урахуванням наступного:

Як вбачається з розділу 5 заяви-договору, дійсно банком було відкрито балансовий рахунок № 2620, в т. ч. субрахунок № 2696.500101.980, виписка по якому надана банком (а. с. 10-11).

Проте визначити розмір заборгованості по кредитних коштах з неї не вбачається можливим, оскільки дана виписка містить відомості не лише про рух кредитних коштів (використання/погашення), але й про нарахування/списання комісії, нарахування/списання процентів, а кінцевий показник дебету і кредиту збігається, що свідчить про погашення боргу.

Суду не надано доказів на підтвердження реальності залишку заборгованості відповідача, жодним документом не пов`язано існування інших рахунків, що не зазначені у заяві-договорі, проте виписки по яких наявні в матеріалах справи. Без належного обґрунтування з боку позивача апеляційний суд позбавлений можливості встановити ймовірність перенесення залишку заборгованості з одного рахунку на інший, з урахуванням того, що заява-договір, яка є предметом розгляду справи, не містить жодного застереження про перенесення будь-яких коштів з одного рахунку на інший. Більше того, такі дії суперечать вимогам пункту 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, який містить перелік обов`язкових реквізитів особового рахунку, одним із яких є номер рахунку.

За правилами ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, виходячи із принципу змагальності сторін, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, саме обов`язком позивача є доведення належними та допустимими доказами умов кредитування та наявності заборгованості.

Проте, як свідчать матеріали справи, позивач не довів належними й допустимими доказами факту існування заборгованості.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
В. В. Сопрун