печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Ковалівській В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал «ІНФОРМАЦІЯ_1», про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та її спростування,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020р. позивачі звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6 , товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал «ІНФОРМАЦІЯ_1» про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та її спростування. В обґрунтування позову посилаються, що у прямому ефірі телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 під час обговорення нібито результатів розслідування агентства Kroll була поширена інформація відносно позивачів, яку вважають недостовірною та порочить честь, гідність, ділову репутацію. Крім того 3.08.2020р. на беб-сайті телеканалу було розміщено новину « Бізнес Приватбанку був спрямований на виведення грошей- ОСОБА_7 про розслідування щодо ОСОБА_8 та яка містить виступ відповідача в ефірі телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». 10.12.2021р.представник позивачів уточнив позовні вимоги та просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 інформацію: «Власне, от ОСОБА_8 , ця частина по ОСОБА_8, частина звіту Kroll , вона як раз вказує, що взяли гроші з депозитів, віддали панам ОСОБА_8 , вони поклали на депозит, а потім вони під цей депозит можуть ще взяти кредит в того самого ПриватБанку »…. « Ну дивіться, загалом це підпадає, напевно, схему фінансового… Я б назвав це мошеннічество»… «І власне, ця схема ж призвела до того, що ПриватБанк став неплатоспроможним, бо ця схема була масштабною, це ж не тільки з ОСОБА_8». Тому що ПриватБанк працював не як нормальний банк, а забирав гроші з депозитів і віддавав ОСОБА_13 і його друзям, ну і ОСОБА_8 в тому числі. От вам склад злочину, ми всі з вами сплатили за це. Тобто, коли ОСОБА_8 зустрічається з вболівальниками, і каже: «Чому ви мені розповідаєте про те, що я запрошую ОСОБА_14 , да, наприклад, я ж вкладаю свої гроші». От ніколи олігархи свої гроші в футбол не вкладали, ОСОБА_8 вкладав гроші не свої, а, власне наші з вами платників податків.» , яка повідомлена ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 під час публічного виступу в прямому ефірі телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».Зобов`язати ОСОБА_6 протягом 10 (десяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати поширену ним недостовірну інформацію: «Власне, от ОСОБА_8 , ця частина по ОСОБА_8, частина звіту Kroll , вона як раз вказує, що взяли гроші з депозитів, віддали панам ОСОБА_8 , вони поклали на депозит, а потім вони під цей депозит можуть ще взяти кредит в того самого ПриватБанку »…. « Ну дивіться, загалом це підпадає, напевно, схему фінансового… Я б назвав це мошеннічество»… «І власне, ця схема ж призвела до того, що ПриватБанк став неплатоспроможним, бо ця схема була масштабною, це ж не тільки з ОСОБА_8». Тому що ПриватБанк працював не як нормальний банк, а забирав гроші з депозитів і віддавав ОСОБА_13 і його друзям, ну і ОСОБА_8 в тому числі. От вам склад злочину, ми всі з вами сплатили за це. Тобто, коли ОСОБА_8 зустрічається з вболівальниками, і каже: «Чому ви мені розповідаєте про те, що я запрошую ОСОБА_14 , да, наприклад, я ж вкладаю свої гроші». От ніколи олігархи свої гроші в футбол не вкладали, ОСОБА_8 вкладав гроші не свої, а, власне наші з вами платників податків.», шляхом оголошення повідомлення для представників засобів масової інформації наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_3 під час публічного виступу в прямому ефірі телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » я безпідставно навів неправдиву інформацію: «Власне, от ОСОБА_8 , ця частина по ОСОБА_8 , частина звіту Kroll , вона як раз вказує, що взяли гроші з депозитів, віддали панам ОСОБА_8 , вони поклали на депозит, а потім вони під цей депозит можуть ще взяти кредит в того самого ПриватБанку »…. « Ну дивіться, загалом це підпадає, напевно, схему фінансового… Я б назвав це мошеннічество»… «І власне, ця схема ж призвела до того, що ПриватБанк став неплатоспроможним, бо ця схема була масштабною, це ж не тільки з ОСОБА_8». Тому що ПриватБанк працював не як нормальний банк, а забирав гроші з депозитів і віддавав ОСОБА_13 і його друзям, ну і ОСОБА_8 в тому числі. От вам склад злочину, ми всі з вами сплатили за це. Тобто, коли ОСОБА_8 зустрічається з вболівальниками, і каже: «Чому ви мені розповідаєте про те, що я запрошую ОСОБА_14 , да, наприклад, я ж вкладаю свої гроші». От ніколи олігархи свої гроші в футбол не вкладали, ОСОБА_8 вкладав гроші не свої, а, власне наші з вами платників податків.». Повідомляю, що зазначена інформація є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Телеканал «ІНФОРМАЦІЯ_1» протягом 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати недостовірну інформацію, розповсюджену у прямому ефірі телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 у максимально наближений (адекватний) спосіб із зазначенням, що інформація: «Власне, от ОСОБА_8 , ця частина по ОСОБА_8, частина звіту Kroll , вона як раз вказує, що взяли гроші з депозитів, віддали панам ОСОБА_8 , вони поклали на депозит, а потім вони під цей депозит можуть ще взяти кредит в того самого ПриватБанку »…. «Ну дивіться, загалом це підпадає, напевно, схему фінансового… Я б назвав це мошеннічество»… «І власне, ця схема ж призвела до того, що ПриватБанк став неплатоспроможним, бо ця схема була масштабною, це ж не тільки з ОСОБА_8». Тому що ПриватБанк працював не як нормальний банк, а забирав гроші з депозитів і віддавав ОСОБА_13 і його друзям, ну і ОСОБА_8 в тому числі. От вам склад злочину, ми всі з вами сплатили за це. Тобто, коли ОСОБА_8 зустрічається з вболівальниками, і каже: «Чому ви мені розповідаєте про те, що я запрошую ОСОБА_14 , да, наприклад, я ж вкладаю свої гроші». От ніколи олігархи свої гроші в футбол не вкладали, ОСОБА_8 вкладав гроші не свої, а, власне наші з вами платників податків.» є недостовірною та такою, що порочить порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. 18.03.2023р., 18.04.2023р. в судове засідання не з`явився, просив відкласти розгляд справи.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Стаття 6 ЄКПЛ гарантує кожному судовий розгляд «у розумний строк». ЄСПЛ зазначив, що метою вказаної гарантії є захист всіх сторін в судовому розгляді від надмірного затягування судової процедури. Більш того, вказана гарантія підкреслює важливість того, щоб правосуддя здійснювалося без затримок, які можуть підірвати його ефективність та довіру до нього.

Неявка в судове засідання не є з поважних причин. Враховуючи тривалість розгляду справи, неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, сторони висловили свої позиції та судом оголошена була перерва до судових дебатів.

Представник відповідача ОСОБА_6 надав відзив, просив відмовити в позові. Вказував , що оспорювана інформація не містить взагалі згадки окремо про позивачів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . В даному випадку не згадуються їхні імена та по-батькові як разом так і окремо. Поширенню відповідачем вказаної інформації передувало розміщення в мережі Інтернет відповідної інформації, що є предметом суспільного інтересу: Публікація під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_8 « - Високий Замок.Публікація під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_9» - Главком .Публікація під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6 » Экономическая правда Публікація під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_7 » - 5 канал.Самим розслідуванням Kroll, що є у відкритому доступі. Вказує , що відповідач надав свій критичний коментар розслідуванню Kroll щодо «Приватбанку». В судовому засіданні просив відмовити в позові.

Представник відповідача ТОВ «Телеканал» ІНФОРМАЦІЯ_1» надав відзив, просив відмовити в позові посилання позивачів на розміщення начебто запису вказаної програми в прямому ефірі не є належним доказом поширення спірної інформації шляхом публічного сповіщення, тому що не є оригіналом запису відповідного ефіру, у зв`язку з чим не може підтверджувати факт поширення інформації саме в ефірі телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а тим більше на конкретну дату мовлення. Позовна заява не містить обґрунтування недостовірності оскаржуваної інформації, враховуючи відсутність стверджувального факту та те, що пан ОСОБА_7 висловився у контексті наявності ознак певного факту, а не наполягав на його безумовному існуванні, вважає фрази оціночним судженням, зробленим у прямому ефірі каналу, що не може бути підставою визнання інформації недостовірною. Вважає, що позов не може бути задоволений, оскільки позивачі, будучи публічними особами, мали б усвідомити, що вони самостійно та свідомо відкривають себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов`язково приємною для позивачів.При цьому, позивачі, мали бути готові до того, що критика на їх адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними. Зі змісту поширеної інформації не вбачається, що така інформація ганьбить честь та гідність позивачів, завдає шкоди діловій репутації таких. Позивачами не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує їх або завдає реальної шкоди правам/інтересам; в матеріалах наявні лише посилання на імовірність таких наслідків, проте не вказуються реальні. Відповідно до частини 1 статті 67 Закон України «Про телебачення і радіомовлення» звільнений від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності (якщо це буде доведено), якщо ця інформація розповсюджувалася без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дана цивільна справа розподілена головуючому судді ОСОБА_16

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_16 відкрито провадження у справі та призначено за правилами позовного загального провадження.

22.03.2021 року позивачами була подана письмова заява про зміну предмету позову і вона була прийнята судом.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2021 цивільну справу № 757/33970/20-ц (номер провадження 2-5226/21) передано судді Печерського районного суду м. Києва Волковій С.Я, оскільки суддя ОСОБА_15 помер.

29.10.2021 року суддею Волковою С.Я було заявлено самовідвід.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддям від 29.10.2021 року було здійснено повторний розподіл та визначено суддю Остапчук Т.В.

Ухвалою Печерського райсуду м.Києва від 5.11.2021р. прийнято до провадження та призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Печерського райсуду м.Києва від 24.11.2022р. відмовлено в клопотанні позивачів про призначення експертизи.

Ухвалою Печерського райсуду м.Києва від 24.11.2022р. закрито підготовче засідання та призначено до судового розгляду.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи приходить до слідуючого.

Згідно частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно ст. 4. ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.5. ЦПК України 1. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 12 ЦПК України 1. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.2. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц (провадження № 61-14857св18) зазначено: «тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування».

Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Судом встановлено , що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 під час публічного виступу в прямому ефірі телеканалу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » поширено інформацію: «Власне, от ОСОБА_8 , ця частина по ОСОБА_8, частина звіту Kroll , вона як раз вказує, що взяли гроші з депозитів, віддали панам ОСОБА_8 , вони поклали на депозит, а потім вони під цей депозит можуть ще взяти кредит в того самого ПриватБанку »…. «Ну дивіться, загалом це підпадає, напевно, схему фінансового… Я б назвав це мошеннічество»… «І власне, ця схема ж призвела до того, що ПриватБанк став неплатоспроможним, бо ця схема була масштабною, це ж не тільки з ОСОБА_8». Тому що ПриватБанк працював не як нормальний банк, а забирав гроші з депозитів і віддавав ОСОБА_13 і його друзям, ну і ОСОБА_8 в тому числі. От вам склад злочину, ми всі з вами сплатили за це. Тобто, коли ОСОБА_8 зустрічається з вболівальниками, і каже: «Чому ви мені розповідаєте про те, що я запрошую ОСОБА_14 , да, наприклад, я ж вкладаю свої гроші». От ніколи олігархи свої гроші в футбол не вкладали, ОСОБА_8 вкладав гроші не свої, а, власне наші з вами платників податків.» , яка повідомлена

Відповідач2 (телеканал «ІНФОРМАЦІЯ_1») є засобом масової інформації - загальнонаціональним телеканалом, що веде інформаційне мовлення у межах ефірного часу створюючи і поширюючи інформацію шляхом виробництва і розповсюдження програм і передач та у інші способи, що не суперечать законодавству України.

Інформаційна діяльність відповідача2 також базується на положеннях статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. № ETS N 005, дата ратифікації Україною - 17.07.1997р., інших нормах інформаційного законодавства України.

Закон України «Про інформацію» в статті 5 встановлює, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Частиною 4 статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що додаткові підстави звільнення від відповідальності засобів масової інформації та журналістів встановлюються законами України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", "Про телебачення і радіомовлення", "Про інформаційні агентства" та іншими.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про інформацію» засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації.

Чинне законодавство не містить визначення поняття, яке відповідає засобам масової інформації в мережі Інтернет, а також спеціального нормативно-правового акту, який би визначав їх статус, порядок створення та засади діяльності.

Необхідною умовою діяльності в Україні засобів масової інформації є їх державна реєстрація. Реєстрація друкованих засобів масової інформації передбачена статтею 11 Закону України „Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні". Для здійснення телерадіомовлення необхідно отримати відповідну ліцензію (стаття 23 Закону України „Про телебачення і радіомовлення"). Іншими словами, діяльність засобів масової інформації в Україні можлива лише після отримання встановлених законодавством дозволів або ліцензій.

В абзаці 4 пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" Верховний Суд України роз`яснив, що у разі якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

Як зазначалося, відповідач2 (телеканал «ІНФОРМАЦІЯ_1») є засобом масової інформації - телерадіоорганізацією, що здійснює мовлення на підставі ліцензії на мовлення, виданої Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення у встановленому Законом України «Про телебачення і радіомовлення» порядку.

Оскільки на час розміщення спірної інформації на сайті www.prm.ua (що є Інтернет-версією засобу масової інформації) та під час прямого ефіру, відповідач2 являвся засобом масової інформації (телерадіоорганізацією) то при розгляді даної справи слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації, а саме Законом України «Про телебачення і радіомовлення».

Відповідно до частини 1 статті 67 Закон України «Про телебачення і радіомовлення» визначено випадки, коли телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі:

а) якщо ця інформація містилася в офіційних повідомленнях або одержана від органів державної влади, органів місцевого самоврядування у письмовій формі;

б) якщо ця інформація є дослівним цитуванням заяв і виступів (усних і друкованих) посадових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування, народних депутатів України, кандидатів на пост Президента України, кандидатів у народні депутати України та у депутати рад усіх рівнів, кандидатів на посади сільських, селищних, міських голів;

в) якщо ця інформація розповсюджувалася без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації;

г) якщо вона є дослівним відтворенням матеріалів, поширених іншим засобом масової інформації або інформаційним агентством, з посиланням на нього;

ґ) якщо звільнення від відповідальності передбачено іншим законом.

Головна мета відповідача2, як загальнонаціонального інформаційного телеканалу, - поширити новину першим серед інших інформаційних каналів не тільки в ефірі телеканалу, а й на власному веб-сайті. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» цензура інформаційної діяльності телерадіоорганізації забороняється. Не вмотивоване законодавством України втручання органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, громадських чи релігійних об`єднань, їх посадових осіб чи працівників, а також власників у сферу професійної діяльності телерадіоорганізацій не допускається.

Інформаційна діяльність відповідача3 ОСОБА_6 базується на положеннях статті 34 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, і кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір; а здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Позивачі є публічними особами.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі вказували, що поширена відповідачами інформація порушує честь і гідність, завдає шкоди діловій репутації позивачів, чим порушує особисті немайнові права, зокрема право на недоторканність ділової репутації.

Судом встановлено , що оспорювана інформація не містить взагалі згадки окремо про позивачів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . В даному випадку не навіть не згадуються їхні імена та по-батькові як разом так і окремо.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про інформацію» закріплюється право на поширення суспільно необхідної інформації, тобто інформації, що є предметом суспільного інтересу. У такому випадку право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Законодавцем визначено, що кожному гарантовано право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Представник відповідача ОСОБА_6 вказував , що поширенню інформації передувало розміщення в мережі Інтернет відповідної інформації, що є предметом суспільного інтересу:

Публікація під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_8 « - Високий Замок.

Публікація під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_9» - Главком .

Публікація під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6 » Экономическая правда

Публікація під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_7 » - 5 канал.Самим розслідуванням Kroll, що є у відкритому доступі.

Відповідач надав свій критичний коментар розслідуванню Kroll щодо «Приватбанку».

В силу положень статей 12, 13, 81 ЦПК України позивач повинен довести факт не тільки поширення інформації відповідачем, а й факт її недостовірності, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до вимог ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження.

При дотриманні умов § 2 ст. 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі Handysidev.UnitedKingdom).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» також зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Отже, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, суд приходить висновку, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Як зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, зазначив, що суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб`єктивну думку, яка є оціночним судженням, висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду, а не спростовувати таку інформацію.

У Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 Комітетом Міністрів Ради Європи, зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» тощо, ЄСПЛ підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02.06.2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 757/33799/15-ц (провадження № 61-2846св18) вказано, що «у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі). Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 638/1098/16-ц (провадження № 61-43992св18) зроблено висновки, що «з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами».

Встановлено, що позивачі є публічним особами та відомими в Україні діячами та політиками.

Відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо публічної особи є значно ширшими, оскільки вона безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес.

Оспорювана відповідачами інформація була викладена як власні погляди, критичні висловлювання та припущення стосовно діяльності позивачів як відомих публічних осіб та бізнесменів з урахуванням наявності раніше поширеної інформації (розслідування Kroll, що висвітлено у численних ЗМІ). Отже, суб`єктивна думка відповідача, з огляду на характер використання мовностилістичних засобів, викладена виключно у формі оціночних суджень та не містить будь-яких конкретних фактів правдивість яких можна перевірити на предмет їх дійсності, та які можуть підлягати спростуванню. Крім того, жодних доказів заподіяння шкоди діловій репутації позивачів суду учасниками справи не подано.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення частини другої статті 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Як вбачається зі змісту правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), від 20 травня 2019 року у справі №591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), поширення відповідачем оціночних суджень не може бути підставою для захисту права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

З урахуванням вищенаведеного, враховуючи те, що висловлена відповідачами інформація були виражена у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень, а тому такі не є недостовірною інформацією, що відповідно до статті 277 ЦК України підлягає спростуванню.

Зазначене вказує на те, що зазначена інформація є оцінкою дій, висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Аналізуючи інформацію оспорювану позивачами, встановлено, що в діях відповідачів мало місце реалізація свого конституційного права на вираження своїх поглядів та суспільного інтересу, а не намір поширити недостовірну інформацію з метою приниження ділової репутації позивачів, що є підставою для відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України в зв"язку з відмовою в позові судові витрати позивачам не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,13,19,76-81,89, 141,187, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал «ІНФОРМАЦІЯ_1», про захист честі, гідності, ділової репутації, визнання поширеної інформації недостовірною та її спростування відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту рішення 1.05.2023р.

Суддя Остапчук Т.В.