Номер провадження: 22-ц/813/4334/23
Справа № 501/3591/21
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Приходько Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Приходько Л. А.

суддів: Бездрабко В.О.

Кутурланової О.В.

секретар Виходець А.В.

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Котик Наталя Володимирівна,

третя особа - приватний нотаріус Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій Інеса Миколаївна,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 листопада 2022 року у складі головуючого судді Пушкарського Д.В., повний текст рішення складено 22 листопада 2022 року,

встановив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Чорноморського нотаріального округу Одеської області Котик Наталія Володимирівна та приватний нотаріус Чорноморського нотаріального округу Одеської області Перчеклій Інесса Миколаївна про визнання недійсним договорів дарування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував на те, що 02 липня 2020 року він уклав шлюб з ОСОБА_5 26 лютого 2021 року ОСОБА_2 , скориставшись його безпорадним станом, обіцявши йому догляд та підтримку, змусила подарувати їй нерухоме майно: земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 та квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. в період коли він перебував на стаціонарному лікуванні. Укладаючи вказані договори дарування він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки вважав, що ці договори матимуть такі ж самі наслідки як і договір довічного утримання. Однак після укладення договорів ОСОБА_2 забрала свої речі та виїхала з квартири, в якій вони спільно проживали, різко змінила своє ставлення до нього, почала вести себе грубо та агресивно, ображала його нецензурною лайкою та аморальною поведінкою у зв`язку із чим він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.

18 вересня 2021 року ОСОБА_2 , з метою уникнення відповідальності, подарувала спірну квартиру своєму сину - ОСОБА_3 .

Посилаючись на викладене просив суд:

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :02:004:3355, загальною площею 0.0101га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 від 26 лютого 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. та скасувати його державну реєстрацію;

- визнати недійсним договір дарування квартири, об`єкта житлової нерухомості, загальною площею 30.4 кв.м (житлова площа 18.0кв.м), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 108, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , від 26 лютого 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. та скасувати його державну реєстрацію;

- визнати недійсним договір дарування квартири, об`єкта житлової нерухомості, загальною площею 30.4 кв.м (житлова площа 18.0кв.м), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 108, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , від 07 вересня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. та скасувати його державну реєстрацію.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 24 січня 2022 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову. Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції реєстрації, здійснювати будь-які реєстраційні дії стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно стосовно земельної ділянки кадастровий номер :02:004:3355, загальною площею 0,0101 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Накладено арешт на квартиру, загальною площею 30,4 кв.м. (житлова площа: 18,0 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 108, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції реєстрації, здійснювати будь-які реєстраційні дії стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно стосовно квартири, загальною площею 30,4 кв.м. (житлова площа: 18,0 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 108, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Протокольною ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 03 жовтня 2022 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 .

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14 листопада 2022 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі. Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 24 січня 2022 року.

Рішення суду мотивовано тим, що на час здійснення оспорюваних угод обдарована була дружиною дарувальника та членом його сім`ї; дарувальник хоча й є особою поважного віку, однак вів активний соціально-економічний спосіб життя, про що свідчить в тому числі укладення ним шлюбу з метою створення сім`ї, мав досвід реєстрації нерухомого майна та вчинення угод щодо нерухомого майна; на час здійснення спірних угод, мав у власності три квартири з врахуванням подарованої; не жив в подарованій квартирі; дарувальниця фактично прийняла подароване їй майно; позивач не потребував стороннього догляду, був матеріально забезпеченим, в момент укладення оспорюваних договорів дарування, усвідомлював їх правову природу як договорів дарування; до суду звернувся лише в листопаді 2021 року після погіршення відносин сторін як подружжя, вважаючи, що відповідачка не виконала умов договорів дарування, оскільки залишила його як дружина. Посилання позивача та те, що він помилився щодо природи правочину не знайшли свого підтвердження та спростовуються дослідженими судом доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права неправильне встановлення судом обставин, що мають значення для справи та на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказував на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються лише на припущеннях, зазначивши, що укладаючи договори дарування з колишньою дружиною він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки вважав, що ці договори матимуть такі ж самі наслідки як і договір довічного утримання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Котик Ф.І., просила у задоволені апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

У письмових поясненнях, які по своїй суті є відзивом на апеляційну скаргу, ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на те, що відмовляючи у задоволені позовних вимог про визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 07 вересня 2021 року суд правильно і законно застосував норми права та висновки Великої Палати Верховного Суду з приводу відповідних правовідносин.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Фомічова А.О., яка приймала участь в режимі відеоконференції поза межами суду, апеляційну скаргу підтримали за обставинами викладеними в апеляційній скарзі. Просили рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Котик Ф.І., приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції поза приміщенням суду, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги зазначив, що рішення суду, на його думку, є законним та обґрунтованим. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник третьої особи ОСОБА_4 адвокат Ботвінцев А.М. приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції поза приміщенням суду, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вказуючи на те, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Третя особа приватний нотаріус Чорноморського нотаріального округу Одеської області Котик Н.В. направила до суду заяву в якій просила справу розглянути за її відсутності.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи передбачені чинним процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належали: квартира АДРЕСА_3 на підставі договору, посвідченого 15 січня 2009 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К. та земельна ділянка кадастровий номер :02:004:3355, площею 0.0101га, розташована за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області 13 травня 2013 року.

Крім того, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно ОСОБА_6 на праві власності належать квартира АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_5 . Вказані обставини також не заперечуються сторонами у справі.

02 липня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено шлюб.

З пояснень позивача вбачається, що після укладення шлюбу він та ОСОБА_2 проживали разом у належній позивачу квартирі АДРЕСА_5 .

26 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування за умовами якого позивач подарував ОСОБА_2 належну йому квартиру за адресою АДРЕСА_2 . В той же день вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. та зареєстровано право власності на спірну квартиру за набувачем - ОСОБА_2 .

Також 26 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки за умовами якого позивач подарував ОСОБА_2 належну йому земельну ділянку, площею 0.0101га, кадастровий номер :02:004:3355, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . В той же день вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. та зареєстровано право власності на спірну квартиру за набувачем - ОСОБА_2

07 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири за умовами якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй квартиру АДРЕСА_3 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Котик Н.В. В той же день право власності на спірну квартиру зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3

21 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовною заявою про розірвання шлюбу.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10 січня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

17 січня 2022 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 .

Так, згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі

№ 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічні висновки також містяться у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справі №465/826/13-ц, від 18листопада 2020 року у справі №202/2578/19, від 26 січня 2022 року у справі №368/622/20.

У постанові від 15 вересня 2021 року у справі №161/17523/16-ц Верховний Суд вказав на те, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування.

Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

При цьому, Верховний Суд наголосив на тому, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилявся стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, погіршення стосунків з обдарованим, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не можуть свідчити про наявність помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину, оскільки підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо недійсності договорів дарування, укладених між ним та ОСОБА_2 позивач посилався на те, що укладаючи вказані договори дарування він вважав, що укладає договори довічного утримання, за умовами яких його дружина, ОСОБА_2 , мала здійснювати догляд за ним з огляду на його похилий вік, стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі. Вказував на те, що в період укладення оспорюваних договорів він перебував на стаціонарному лікуванні, очікував проведення складної хірургічної операції, у зв`язку із чим могла виникнути потреба у догляді і підтримці, яку йому пообіцяла дружина за подароване їй нерухоме майно. Однак своїх обіцянок не виконана.

На підтвердження своїх доводів надав виписку з медичної карти стаціонарного хворого №557 КПП "Чорноморська лікарня", з якої вбачається, що ОСОБА_1 з 17 лютого 2021 року перебував на стаціонарному лікуванні в КПП "Чорноморська лікарня". 07 березня 2021 року йому поведена хірургічна операція. Виписаний 22 березня 2021 року у задовільному стані на амбулаторне лікування.

Оспорювані договори укладені та нотаріально посвідчені 26 лютого 2021 року, в період часу перебування позивача на стаціонарному лікуванні.

Разом з тим факт перебування позивача на стаціонарному лікуванні та здійснення хірургічної операції не свідчить, що за станом свого здоров`я та віку останній потребував догляду та сторонньої допомоги, а надані позивачем медичні документи таких відомостей не містять. Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що за станом свого здоров`я він потребував догляду та сторонньої допомоги позивачем суду не надано.

Також матеріали справи не містять жодних відомостей про те, що на момент укладання договорів дарування позивач перебував у безпорадному стані.

Сам по собі факт похилого віку ОСОБА_1 , наявності у нього захворювання та проходження ним лікування не свідчать ні про укладення договору дарування під впливом помилки, ні перебування позивача у безпорадному стані в момент укладення договорів.

Крім того, як встановлено судом, та визнано сторонами у справі, спірна квартира не є єдиним житлом позивача. Позивач постійно проживає у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_5 , місце його проживання зареєстровано у квартирі АДРЕСА_4 .

Спірну квартиру для власного проживання позивач не використовував.

За наслідками укладення договорів дарування відбулася фактична передача подарованого майна набувачу за договором. Так на підставі вказаних договорів право власності ОСОБА_2 квартиру та земельну ділянку за спірними договорами дарування зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З наданих відповідачем копій квитанцій про оплату комунальних послуг від імені ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 вбачається, що відповідачкою з лютого 2021 року здійснюється оплата комунальних послуг за вказаною адресою. З довідки ГО "Сокіл" виданої на ім`я ОСОБА_2 вбачається, що по ділянці № НОМЕР_1 , яка знаходиться на території ГО "Сокіл" заборгованість по членським внескам та комунальним послугам відсутня.

Крім того, ОСОБА_2 пізніше розпорядилася подарованою їй квартирою, уклавши 07 вересня 2021 року договір дарування квартири з ОСОБА_3 .

Жодних доказів на підтвердження того, що під час укладення договорів дарування у позивача було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу квартири та земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , яка на той час була його дружиною, й передача нерухомого майна була здійснена за умови здійснення набувачем догляду за ОСОБА_1 позивачем суду не надано.

З вимогами про визнання недійсними договорів дарування позивач звернувся після погіршення стосунків та припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 , про що свідчать надані сторонами копії: заяви ОСОБА_2 спрямована до поліції про спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_7 від 28 серпня 2021 року; талону-повідомлення №14825 від 28 серпня 2021 року, акту судово-медичного дослідження від 27 липня 2021 року, постанови про закриття кримінального провадження від 29 вересня 2021 року позовної заяви про розірвання шлюбу від 20 вересня 2021 року.

Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Правильним також є висновок суду про недоведеність доводів позивача щодо відсутності волі у нього під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Позивач передав обдарованій спірне майно, а ОСОБА_2 як нова власниця вступила у його володіння.

Позивач звернувся до суду з цим позовом лише в листопаді 2021 року, після погіршення відносин сторін як подружжя та припинення шлюбних відносин вважаючи, що відповідачка не виконала умов договорів дарування, оскільки залишила його як дружина.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 змінив свої наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів.

Звертаючись з вимогами про визнання недійсним договору дарування квартири укладеного 07 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивач посилався на те, що оспорюваний договір суперечить вимогам закону, зокрема частинам другої- четвертої статті 13 ЦК України, вказавши, що укладення вказаного договору відбулося після конфлікту між ним та ОСОБА_2 , коли він попросив повернути подароване ним майно.

Частинами другою - четвертою статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Проте жодних доказів на підтвердження своїх доводів, що вказаний договір був укладений ОСОБА_2 з порушенням меж здійснення останньою цивільних прав визначених статтею 13 ЦК України, з метою завдання шкоди позивачеві, суду не надані.

Укладаючи вказаний договір ОСОБА_2 , будучи власником спірної квартири розпорядилась належним їй майном на власний розсуд, відповідно до вимог статті 319 ЦК України, реалізувавши своє право власності. Жодних обмежень щодо відчуження спірного майна на момент вчинення правочину не існувало.

Відмовляючи у задоволені вказаних вимог суд правильно вказав, що відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсною первісної угоди, є підставою і для відмови у задоволені позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 21 вересня 2021 року як похідної вимоги.

У зв`язку із відсутністю підстав для визнання оспорюваних правочині в недійсними, відсутні і підстави для задоволення похідних вимог про скасування державної реєстрації права власності відповідачів на спірне майно.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Колегія суддів, застосувавши презумпцію правомірності правочину, не спростовану позивачем у справі, та принцип свободи договору як загальну засаду цивільного законодавства встановив, що оскаржуване рішення суду першої інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу, з підстав визначених статтею 375 ЦПК України, необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанцій без змін.

Керуючись статтями 365, 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 08 травня 2023 року

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: В.О. Бездрабко

О.В. Кутурланова