ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» травня 2023 року

м. Харків

справа № 639/6395/21

провадження № 22ц/818/797/23

провадження № 22ц/818/799/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 ,

відповідачка ОСОБА_3 , представник відповідачки ОСОБА_4 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 листопада 2022 року в складі судді Гаврилюк С.М. та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 листопада 2022 року в складі судді Гаврилюк С.М.

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яке в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що 15 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири № 3513, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., відповідно до якого ОСОБА_3 передала у власність, а ОСОБА_5 прийняла у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 696 120,00 грн, що на день продажу складало в еквіваленті 28 000,00 доларів США.

Посилалася на те, що пунктом 2 цього договору вказано, що ця квартира належала відповідачу на підставі договору купівлі-продажу № 2498, посвідченого 11 червня 2002 року та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 18 червня 2002 року під реєстраційним номером В-10375.

У пункті 4 вказаного договору відповідач засвідчила, що вказана квартира до цього часу не продана, не подарована, як внесок до статутного фонду не передана, не відчужена іншим способом, не заставлена, під податковою заставою, в спорі та під забороною не перебуває, а також про відсутність щодо неї прав у третіх осіб (у тому числі за договором найму чи шлюбним договором), права власності або права користування нею малолітніх, неповнолітніх дітей немає.

Зазначила, що у вересні 2016 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_6 із позовом про визнання недійсним договору від 15 серпня 2016 року за № 3513, в обґрунтування позову посилався на те, що у зв`язку зі смертю його батька ОСОБА_7 відкрилась спадщина, до складу якої увійшла двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Дана квартира придбана його батьками в період шлюбу, у зв`язку з чим вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та з моменту відкриття спадщини йому належить в порядку спадкування за законом 1/6 частина вказаної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 квітня 2017 року по справі № 639/6977/16-ц визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., за реєстраційним № 3513.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року, яке постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року залишено без змін, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 квітня 2017 року по справі № 639/6977/16-ц змінено, позов ОСОБА_6 задоволено частково, визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., за реєстраційним № 3513, недійсним в 1/6 частині, в іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В подальшому, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 грудня 2020 року по справі № 639/7093/19 за ОСОБА_8 визнано право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину квартири.

Вказала, що 13 липня 2021 року між ОСОБА_8 та нею укладено договір купівлі-продажу 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д. за реєстровим № 996, за яким продаж 1/6 частини квартири вчинено за 191 030,00 грн, що на час укладення цього договору було еквівалентно 7000,00 доларів США.

Стверджувала, що вона зазнала матеріальної шкоди у розмірі 191 030,00 грн, оскільки була вимушена двічі сплатити кошти за 1/6 частину спірної квартири. Ці збитки стали наслідком не доброчесної поведінки відповідачки, оскільки вона не могла не знати про право одного з її синів ОСОБА_8 на 1/6 частину спірної квартири, але під час укладення договору від 15 серпня 2016 року приховала цей факт, навмисно та свідомо засвідчила у пункті 4 договору про відсутність у третіх осіб будь - яких прав на вказану квартиру.

Зазначила, що сума 191 030,00 грн складається із вартості 1/6 частини квартири за договором № 3513 в розмірі 127 354,25 грн та переплати за договором № 996 в розмірі 63675,75 грн.

Посилалася на те, що відповідачка від участі у перемовинах та/або досудового врегулювання спору після ухвалення судового рішення щодо часткової недійсності договору від 15 серпня 2016 року за № 3513, а також щодо компенсації понесених збитків у зв`язку з додатковими витратами на придбання 1/6 частини квартири, відмовилась та запропонувала вирішувати вказане питання у судовому порядку.

Вказала, що їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 27 000,00 грн. Визначаючи наявність та розмір моральної шкоди, ОСОБА_1 посилалася на неправомірні дії відповідачки, її поведінку на протязі часу взаємовідносин, тривалість порушення прав позивача, глибину її душевних та психічних страждань, пов`язаних з порушенням її прав на вільне володіння квартирою, як особистою власністю, порушення нормального ритму життя (необхідність вчинення додаткових дій як щодо судових проваджень, так і стосовно додаткових витрат на придбання 1/6 частини квартири, необхідність звернення до адвоката з метою ініціювання судового провадження щодо відшкодування понесених збитків та відновлення її порушених прав), необхідність заощаджувати на судові процеси та викуп 1/6 частини квартири, враховуючи що спірна квартира придбавалась для проживання дітей та онука позивачки.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 127 354,24 грн за наслідками визнання частково недійсним договору № 3513, 36 675,75 грн збитків за наслідками визнання частково недійсним договору № 3513 та подальшим укладенням договору № 996, 27 000,00 грн моральної шкоди, 2180,30 грн судового збору та витрати на професійну правничу допомогу орієнтовно в розмірі 20 901,50 грн за представництво інтересів в суді першої інстанції.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 листопада 2022 року, в якому ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 листопада 2022 року виправлено описку, позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за наслідками визнання в 1/6 частині частково недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3513, грошові кошти в сумі 116 020,00 грн, збитки у розмірі 63 675,75 грн, моральну шкоду - 10 000,00 грн; у решті позовних вимог - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1896,86 грн.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 листопада 2022 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5220,00 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 березня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачки про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішенням ОСОБА_3 через свого представника до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила застосувати до позову позовну давність, заочне рішення та додаткове рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог та стягненні судових витрат, стягнути з позивачки на її користь вартість понесених судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення у справі, не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що в договорі купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2016 року сторони не здійснювали дроблення квартири на окремі частини та не визначали вартість (можливу вартість) окремо взятої частини квартири з окремими характеристиками. Вважала, що позивачкою та судом першої інстанції зроблено передчасний висновок, що за наслідками визнання в 1/6 частині частково недійсним договору купівлі-продажу квартири з неї підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 116 020,00 грн, оскільки вартість 1/6 частини квартири підлягає встановленню в межах окремої оцінки ринкових, технічних та інших показників, що мають суттєве значення, і потребує залучення кваліфікованих фахівців. Посилалася на те, що позивачка остаточно дізналася про порушення свого права з моменту набрання чинності рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року у справі № 639/6977/16-ц, яким фактично визнано недійсним в 1/6 частині договір купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2016 року. За таких умов, перебіг позовної давності для звернення до суду щодо повернення коштів за частково недійсним договором почав перебіг саме з 12 жовтня 2017 року до 12 жовтня 2020 року. Однак з даним позовом вона звернулася лише у жовтні 2021 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. При цьому, ухвалення у справі заочного рішення без її участі позбавило можливості належним чином заявити клопотання про застосування строку позовної давності. Вказала, що збитки в розмірі 63 675,75 грн - це сплачені позивачкою в процесі реалізації її суб`єктивного права на придбання частини нерухомості в 1/6 частини квартири. В будь-якому випадку за нею залишався вибір або придбавати, або не придбавати цікавий їй об`єкт. Не зважаючи на певні обставини, у позивачки є у власності 5/6 квартири, які вона може вільно використовувати для власних потреб. Таким чином, вказані грошові кошти не є збитками, а є прямими витратами позивачки на придбання обраного нею об`єкту нерухомості. Вважала, що позивачкою так і не доведено належними засобами доказування факту спричинення збитків та наявності причинного зв`язку між її діями та бажанням позивачки укласти окремий договір від 13 липня 2021 року. Зазначила, що позивачкою не доведено завдання їй моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості.

21 квітня 2023 року від представника позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивачка та її представник вважали судове рішення законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилалися на те, що при ухваленні судового рішення судом першої інстанції дотримано норми процесуального права та правильно застосовані норми матеріального права. Зокрема, зазначили, що відповідачка повідомлялася належним чином про розгляд справи за зареєстрованим її місцем проживання, яке зазначено позивачкою в позовній заяві, перевірено судом та наразі підтверджено відповідачкою в апеляційній скарзі. Відомостей про об`єктивну неможливість явки відповідачки в судові засідання до суду не надходило та матеріали справи не містять. Її не з`явлення в судове засідання не перешкоджало подальшому розгляду справи. Щодо суті спору зазначили, що закон чітко пов`язує обов`язок відповідачки повернути в натурі те, що вона отримала за недійсним правочином. Сторонами визначено вартісний вираз правочину вартість однієї цілої квартири. Поверненню підлягало саме 1/6 вартості цієї квартири, встановленої у правочині (договорі). Адже саме в цій частині визнано недійсним правочин (договір), а в подальшому припинено право власності позивачки. В даному випадку окремого визначення вартості 1/6 квартири закон не пов`язує як необхідним. При цьому відповідачкою не надано будь яких документів чи висновків, які б підтверджували її доводи, що вартість 1/6 квартири має інший вартісний вираз на момент визнання правочину недійсним. Щодо застосування строку позовної давності вказали, що оскільки відповідачкою не надано до суду першої інстанції до ухвалення судового рішення відповідну заяву, строк позовної давності не застосовується. Акцентував увагу суду на тому, що строк звернення до суду у позивачки не сплинув, оскільки після ухвалення Апеляційним судом Харківської області 12 жовтня 2017 року судового рішення у справі 639/6977/16-ц, воно було оскаржено до суду касаційної інстанції. 10 квітня 2019 року ухвалено постанову, якою постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін. Цією постановою визнано недійсним 1/6 спірного договору купівлі-продажу квартири. Зазначили, що обов`язок відповідачки у цій справі з повернення коштів виник з дня ухвалення судового рішення від 12 жовтня 2017 року. Тому, предметом даного спору є не визнання правочину недійсним, а застосування наслідків недійсного правочину. Щодо заперечень відповідачки про недоведеність завдання збитків та моральної шкоди вважали, що доводи відповідачки в цій частині зводять лише до суб`єктивної оцінки рішення суду та непогодження із ним у цій частині. Позивачка була вимушена понести прямі реальні витрати для відновлення свого порушеного права на володіння усією квартирою, на що вона сподівалась на момент укладання договірних правовідносин з відповідачкою.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення та додаткове рішення суду залишити без змін.

Заочне рішення та додаткове рішення суду першої інстанції мотивовані тим, що позивачка підтвердила належними та допустимим доказами як предмет та підстави позову, так і суми, визначені нею за відновлення порушеного права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. зареєстрований в реєстрі за № 3513, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Вказана квартира належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 2498, посвідченого 11 червня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д. та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 18 червня 2002 року під реєстраційним номером В-10375 (пункт 2 договору).

Продаж здійснено за 696 112,00 грн, які ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 повністю, та сторони підтвердили факт повного розрахунку за цю квартиру (пункт 3 договору).

У пункті 4 вказаного договору продавець ( ОСОБА_3 ) засвідчила, що вказана в договорі квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного фонду не передана, не відчужена іншим способом, не заставлена, під податковою заставою, в спорі та під забороною не перебуває, а також прав щодо неї у третіх осіб (в тому числі за договором найму чи шлюбним договором), права власності або права користування нею малолітніх, неповнолітніх дітей немає. Цей правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (а.с.9).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 квітня 2017 року по справі № 639/6977/16-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Зубарєв І.Ю. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., за реєстраційним № 3513, вирішено питання щодо судових витрат (а.с.11-12).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року, яке постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року залишено без змін, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 квітня 2017 року по справі № 639/6977/16-ц змінено, позов ОСОБА_6 задоволено частково, визнано недійсним в 1/6 частині договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., за реєстраційним № 3513, в іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_6 - відмовлено (а.с.13-16).

Суди апеляційної та касаційної інстанції встановили, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 15 серпня 2016 року за реєстраційним № 3513 ОСОБА_3 належало лише 5/6 частин квартири. Оскільки продавцю (відповідачці) не належала 1/6 частина квартири, саме в цій частині договір купівлі-продажу від 15 серпня 2016 року за № 3513 визнаний недійсним.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 грудня 2020 року у справі № 639/7093/19, яке набрало законної сили 15 січня 2021 року, визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину квартири загальною площею 50,5 кв м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.17-18).

13 липня 2021 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу 1/6 частки у праві власності у двокімнатній квартирі, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д., реєстраційний номер № 996, відповідно до умов якого продавець ( ОСОБА_6 ) передає у власність покупця, а покупець ( ОСОБА_1 ) приймає це майно у приватну власність та сплачує за нього певну грошову суму. Продаж майна вчинено за суму 191 030,00 грн, що на час укладання цього договору еквівалентно 7000,00 доларам США (пункт 3 договору) (а.с.19).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 275652974 від 20 вересня 2021 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на 5/6 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири серії та номер № 3513, та право приватної власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири серії та номер АДРЕСА_3 (а.с.10).

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України де вказано, що у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки, передбачені частиною першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів).

Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків, визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі «status quo» у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Відповідно до абзаців 3, 5 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова) вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У пункті 10 наведеної Постанови вказано, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 212/7570/16-ц (провадження № 61-38650св18), від 09 вересня 2021 року у справі № 925/1276/19.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Матеріали справи свідчать про те, що 15 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_1 придбала у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 696 112,00 грн, які ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 повністю, та сторони підтвердили факт повного розрахунку за цю квартиру.

Проте, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 квітня 2017 року по справі № 639/6977/16-ц, яке змінено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року та постановою Верховний Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року залишено без змін, визнано недійсним в 1/6 частині договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., за реєстраційним номером № 3513.

Встановивши, що судовими рішеннями визнано недійсним в 1/6 частині договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сплачена позивачкою сума коштів в 1/6 частині від ціни продажу квартири за недійсним правочином підлягає стягненню на її користь ОСОБА_3 .

Доводи ОСОБА_3 про її незгоду з оцінкою спірної 1/6 частини квартири судова колегія відхиляє, оскільки цю оцінку ОСОБА_3 не спростувала, клопотань про призначення судових експертиз не заявляла.

Посилання ОСОБА_3 на пропущення позивачкою строку позовної давності судова колегія вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції (№ 2)»).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не чиненням нею процесуальних дій (частини друга, четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Частинами першою-п`ятої статті 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частина перша статті 131 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Як вбачається із матеріалів справи, 02 листопада 2022 року судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи ухвалено заочне рішення у даній справі.

Судом першої інстанції надсилались судові повістки про виклик в судові засідання, призначені на 05 листопада 2021 року, 07 грудня 2021 року, 31 січня 2022 року, 02 серпня 2021 року, 25 серпня 2022 року, 20 вересня 2022 року та 02 листопада 2022 року на зареєстровану адресу місця проживання ОСОБА_3 .

При цьому, судові повістки про виклик в судові засідання, призначені на 05 листопада 2021 року, 25 серпня 2022 року та 02 листопада 2022 року, надіслані судом першої інстанції ОСОБА_3 , повернулися до суду із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

У пункті 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Працівником Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» на довідках про причини повернення зроблено позначки «адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено їх підписами з проставленням відбитків календарного штемпеля, що свідчить про дотримання вимог пункту 99-1 Правил, тому у суду першої інстанції не було підстав не враховувати причини повернення до суду судових повісток під час вирішення питань про повідомлення ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи, а також про можливість розглядати справу за відсутності відповідачки.

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18) та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14 (провадження № К/9901/16143/20), від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19 (провадження № 61-2583св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження № 61-3782св21).

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18 (провадження № 61-9796св22).

З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи судом першої інстанції, тому її доводи щодо її неналежного повідомлення є необґрунтованими. У зв`язку з чим відсутні підстави для вирішення апеляційним судом заяви ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності.

Щодо стягнення з відповідачки на користь ОСОБА_1 збитків у розмірі 63 675,75 грн, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Як вбачається з матеріалів справи, 13 липня 2021 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_8 1/6 частки у праві власності у двокімнатній квартирі, яка знаходиться в АДРЕСА_2 за 191 030,00 грн, що на час укладання цього договору еквівалентно 7000,00 доларам США.

Таким чином, покупець ОСОБА_1 на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2016 року не знала і не могла знати про наявність підстав для визнання його в 1/6 частині недійсним, у ув`язку з чим в подальшому вимушена була вдруге укладати договір купівлі-продажу цієї ж частини квартири.

Задовольняючи позов в частині стягнення збитків, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що для відновлення свого порушеного права ОСОБА_1 зазнала збитків, у вигляді різниці між вартістю 1/6 частини квартири за договором купівлі-продажу від 15 серпня 2016 року та вартістю придбання цієї ж 1/6 частини за договором купівлі-продажу квартири від 13 липня 2021 року в розмірі 75 010,00 грн (191 030,00 грн 116 020,00 грн). Позивачкою заявлено вимогу в розмірі 63 675,75 грн, тому ця сума і має бути стягнута.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 завдані збитки у сумі різниці між вартістю 1/6 частини квартири за договором купівлі-продажу від 15 серпня 2016 року та вартістю придбання цієї ж 1/6 частини за договором купівлі-продажу квартири від 13 липня 2021 року.

Доводи ОСОБА_3 в апеляційній скарзі з цього приводу, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на вищевикладене.

Щодо стягнення судом першої інстанції моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн, колегія суддів виходить з наступного.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

У даній справі встановлено, що позивачці завдано моральної шкоди, яка полягала у неможливості користуватися придбаною квартирою у повній мірі, здійснення додаткових зусиль на придбання 1/6 частини квартири, необхідністю звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, витрачати час для того щоб відповідачка виконувала вимоги закону, тому існують умови для компенсації моральної шкоди. Суд першої інстанції, врахувавши дії позивачки та відповідачки, обставини справи обґрунтовано стягнув моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Щодо вирішення судом першої інстанції питання про відшкодування позивачу понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом. Вимога учасника справи щодо розподілу судових витрат не є позовною вимогою, а є процесуальною дією суду.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Відповідний висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Згідно вимог статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції представляли адвокати Калугін О.Ю. на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги від 13 вересня 2021 року та ордеру від 20 вересня 2021 року, та адвокат Субочев С.Ю. на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 16 серпня 2022 року та ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 16 серпня 2022 року.

Із пункту 2 договору за послуги, надані виконавцем вбачається, що замовник здійснює оплату протягом 15 календарних днів з моменту підписання сторонами акту наданих послуг. За фактом надання послуг сторони підписують акт наданих послуг, який складається виконавцем та у якому зазначаються всі надані за цей період послуги та їх вартість.

Як вбачається з додаткової угоди № 1 від 16 серпня 2022 року, укладеної ОСОБА_1 з адвокатом Субочевим С.Ю., сторони узгодили вартість робіт та послуг виконавця за завданням щодо представництва, захисту прав та інтересів замовника під час розгляду цивільної справи № 639/6395/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів у наступних розмірах, зокрема, представництво інтересів замовника у судовому засіданні у суді першої/апеляційної/касаційної інстанції незалежно від його проведення судом за умови явки у нього виконавця для здійснення представництва замовника 2000,00 грн (пункт 16); додаткова винагорода адвоката за здійснення захисту, представництва інтересів в разі вирішення справи на користь замовника 5% від суми стягнення, присудженої на користь замовника (пункт 17) (а.с.106).

Із акту приймання-передачі наданих послуг від 03 листопада 2022 року за договором про надання правової (правничої) допомоги від 16 серпня 2022 року, складеного ОСОБА_1 та адвокатом Субочевим С.Ю. вбачається, що виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги з представництва інтересів та захисту прав замовника по справі № 639/6395/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, а саме: представництво інтересів замовника у Жовтневому районному суді м. Харкова під час розгляду справи № 639/6395/21 засідання 25 серпня 2022 року, 20 вересня 2022 року, 02 листопада 2022 року 6000,00 грн; додаткова винагорода адвоката за здійснення захисту, представництва інтересів в разі вирішення справи на користь замовника 5% від суми стягнення, присудженої на користь замовника 9484,80 грн (а.с.107).

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатами роботи, заперечення відповідачки щодо стягнення таких витрат, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 220,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 листопада 2022 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 03 травня 2023 року.