Провадження № 2/752/874/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12.01.2023 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Ракоїд Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила суд визнати договір позики, укладений між відповідачами 12.08.2015 року, недійсним.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що ОСОБА_4 не вчиняв жодних попередніх дій щодо повернення йому начебто переданих на підставі договору позики від 12.08.2015 року грошових коштів у розмірі 800 000,00 доларів США: жодного письмового звернення чи претензії до ОСОБА_2 з вимогою повернути кошти ОСОБА_4 не надсилав.

Тобто, на думку позивача, відповідачі не вчиняли необхідних дій, спрямованих на досягнення правових наслідків, які обумовлені договором позики. Позивач вважає, що відповідачі перебувають у змові і вирішили підписати фіктивний договір позики задля уникнення ОСОБА_2 поділу майна, що є предметом судових спорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що дізналась про наявність договору у справі №752/5915/20 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, де ОСОБА_2 подав як доказ копію договору позики від 12.08.2015 року.

Вказує, що жодної розписки про отримання коштів ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_3 до матеріалів справи №752/5915/20 ОСОБА_2 не подавав, оскільки грошові кошти ОСОБА_2 не позичав, а отже і факту отримання коштів не було.

Також, позивач стверджує, що оспорюваний договір, укладений між відповідачами, є недійсним, поданим лише з метою використання в майбутньому юридичних фактів про придбання квартири за нібито позичені кошти.

Також позивач звертає увагу суду, що розписка ОСОБА_2 та джерела походження коштів відсутні, а сам договір позики не свідчить про факт отримання у позику ОСОБА_2 готівки в розмірі 800 000,00 доларів США.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04.02.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

14.08.2021 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_3 , у якому відповідач зазначає, що він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з усними вимогами та письмовою претензією про повернення позики, копія якої була додана до позовної заяви в справі №752/12751/20. Відповідач зазначає, що йому не було відомо про наявність судового спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а стягнення грошових коштів за договором позики не впливає на порядок поділу майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , оскільки такі вимоги не є взаємопов`язаними. Також відповідач зазначає, що розписка ОСОБА_2 про отримання в борг коштів в сумі 800 000,00 доларів США наявна в матеріалах справи №752/12751/20 про стягнення грошових коштів за договором позики. Відповідач також наголошує, що восени 2012 року ОСОБА_2 отримав від компанії WEXFORD TECHNOLOGY LLP грошові кошти у розмірі 82 876,00 доларів США.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

В ході судового розгляду представник позивача підтримавпозовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на недійсність укладеного між відповідачами договору позики, оригінал якого не був наданий на дослідження суду і даний договір був підписаний задля уникнення ОСОБА_2 поділу майна.

Представник відповідача ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи про те, що договір позики, укладений між відповідачами, є дійсним, не впливає на розгляд справи про поділ майна подружжя, а оригінал даного договору був наданий при розгляді справи №752/12751/20 та йому надана оцінка. Отримання коштів ОСОБА_2 підтверджується відповідною розпискою і сторони в договорі узгодили питання передачі коштів.

Відповідач ОСОБА_2 та його представники заперечували проти задоволення позову, посилаючись на необгрунтованість заявлених вимог, відсутності доказів на підтвердження неукладеності договору, а також зазначили, що обставинам, на які посилається ОСОБА_1 вже була надана оцінка судом у справі № 752/12751/20.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 12.08.2015 року між громадянином Азербайджанської Республіки Гасановим ОСОБА_7 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено договір позики, за яким позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 800 000,00 доларів США, що еквівалентно 17 097 280,00 гривень.

Відповідно до п.2 договору, позика передається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні цього договору готівкою.

Пунктом 3 договору передбачено, що зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 12.08.2019 року.

Відповідно до п.10. договору, цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку.

В матеріалах справи наявна претензія ОСОБА_3 , адресована ОСОБА_2 щодо повернення боргу за договором позики від 12.08.2015 року.

Також в матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_2 від 12.08.2015 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав в борг від громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , грошові кошти у розмірі 800 000,00 доларів США, які зобов`язується повернути ОСОБА_6 до 12.08.2019 року, без сплати відсотків за користування.

Відповідно до виписки ПАТ «Промінвестбанк» по особовим рахункам з 01.08.2012 року по 05.10.2020 року з якої вбачається, що 26.09.2012 року ОСОБА_2 отримав від компанії WEXFORD TECHNOLOGY LLP грошові кошти у розмірі 82 8761,00 доларів США. А 01.10.2012 року ОСОБА_2 отримав грошовий переказ у розмірі 828 600,00 доларів США.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28.07.2021 року у справі №752/12751/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення за договором позики, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 800 000,00 доларів США.

Постановою Київського апеляційного суду від 24.11.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.07.2021 року залишено без задоволення, а рішення - без змін.

Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28.07.2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 24.11.2021 року залишено без задоволення, а судові рішення - без змін.

В ході розгляду зазначеної справи були оглянуті оригінали договору позики та розписки про передачу коштів та встановлено відсутність підстав для тверджень ОСОБА_1 щодо безгрошовості даного правочину та його неукладеності.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст.203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст.215 ЦК України.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Для визнання правочину фіктивним повинно бути встановлено наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09.09.2017 року у справі № 359/1654/15-ц вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на ухилення боржника від виконання в майбутньому судових рішень про стягнення з нього грошових коштів.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним.

Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд зазначає про те, що позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ході розгляду справи твердження позивача щодо неукладеності оспорюваного правочину та його фіктивності не знайшли свого підтвердження, натомість були спростовані дослідженими судом доказами. Факт укладення договору та передачі коштів підтверджується безпосередньо оригіналом договору позики та розписки, які були досліджені судом в межах розгляду справи № 752/12751/20, а також рішенням суду у даній справі, яким встановлено реальність даного договору та вчинення сторонами дій щодо передачі грошових коштів.

Враховуючи все вищезазначене, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, з огляду на що позов не підлягає задоволенню.

На підставі положень ст.141 ЦПК України в зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя