Справа № 712/271/22
Провадження № 2/712/215/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2023 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Скринник А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно, посилаючись на те, що у серпні 2007 року вона познайомилась з ОСОБА_3 , з яким вони майже одразу, також у серпні, почали жити разом за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто вони фактично створили сім`ю, оскільки стали проживати разом, були між собою пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, постійно разом подорожували та відпочивали. При цьому вони не звернулися до державного органу РАЦС із заявою про реєстрацію шлюбу. На той час вона була незаміжньою, а ОСОБА_3 неодруженим. Дочка ОСОБА_3 ОСОБА_4 (відповідачка ОСОБА_5 ) була вже повнолітньою та проживала зі своєю сім`єю окремо.

15.06.2008 року вона з ним обвінчались, що підтверджується відповідним свідоцтвом.

19 квітня 2017 року вони одружились, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 .

Після цього вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та стали жити в цій квартирі, зареєструвались у ній, що підтверджується копіями їхніх паспортів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12.04.2021 року.

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі автомобіль «Skoda Fabia», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію серії НОМЕР_4 .

Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла вона, дружина, а також його дочка ОСОБА_2 - відповідач по справі. Фактично між ними виник спір про склад спадщини: вона вважає, що автомобіль «Skoda Fabia», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VTN) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 належав їй та спадкодавцю на праві спільної сумісної власності, а відповідачка цього не визнає.

Виходячи з вищевикладеного, вважає, що існують підстави для встановлення факту її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Встановлення факту її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу для неї має юридичне значення та необхідне для визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, придбаного спільно з ОСОБА_3 під час їхнього з ним спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Вважає, що спадковим майном є лише 1/2 частина вказаного автомобіля «Skoda Fabia», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , а на іншу частину вона має право власності, оскільки з серпня 2007 року проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю, хоч і без реєстрації шлюбу. Вказаний автомобіль був придбаний ними спільно, оскільки інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Крім зазначених вище доказів, факт її проживання з ОСОБА_3 підтверджується також фотоматеріалами, де вони разом відображені під час різних життєвих подій (у побуті, в гостях, на відпочинку та під час подорожей), й тому числі на багатьох фотографіях відображена разом з ними відповідач ОСОБА_2 .

Крім того, її дочка ОСОБА_6 04.05.2016 року продала за символічну ціну в 10000 грн. ОСОБА_3 автомобіль «Skoda Fabia», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , що також підтверджує, що вони не були чужими людьми і її дочка ставилась до нього, як вітчима.

Оскільки під час їхнього з ОСОБА_3 спільного проживання без реєстрації шлюбу було придбано майно - автомобіль «Skoda Fabia», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , на спірні правовідносини, поширюються норми статті ст.ст. 60, 61 СК України, а також ст. 70 СК України, згідно якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, ст. 368 ЦК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, спірний автомобіль є об`єктом їхнього з ОСОБА_3 права спільної сумісної власності.

Відповідно до звіту № 4166 про оцінку транспортного засобу ринкова вартість автомобіля «Skoda Fabia», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , складає 109750 грн.

Факт смерті ОСОБА_3 перешкоджає їй іншим шляхом визнати свої права на 1/2 частину спірного автомобіля. Відповідачка ОСОБА_2 не визнає її прав на спірний автомобіль.

Просить встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з серпня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на 1/2 частину автомобіля «Skoda Fabia», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити з підстав зазначених у відзиві.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного та цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

В позовній заяві позивач зазначає, що з серпня 2007 року по 19 квітня 2017 року вона, ОСОБА_1 , проживала разом з ОСОБА_3 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за адресою: АДРЕСА_1 , вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, постійно разом подорожували та відпочивали.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12.04.2021 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі автомобіль «Skoda Fabia», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію серії НОМЕР_4 .

У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

За статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

В судовому засіданні також було встановлено, що 15.06.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 обвінчались, що підтверджується відповідним свідоцтвом.

19 квітня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 одружились, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 .

10 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дуднік І.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

31 серпня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до компетентних органів із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

09 жовтня 2021 року ОСОБА_7 звернувся до органів нотаріусу або до усіх, кого це стосується, із заявою про відмову від належної йому спадщини за законом, яка залишилася після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь дружини померлого ОСОБА_1 .

14 січня 2022 ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дуднік І.В. з заявою про невидачу свідоцтва про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_3 , оскільки вона буде звертатися до суду з приводу порушення її прав.

В позовній заяві позивач стверджує про те, що спадковим майном є лише 1/2 частина автомобіля «Skoda Fabia», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , а на іншу частину вона має право власності, оскільки з серпня 2007 року проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю, хоч і без реєстрації шлюбу. Вказаний автомобіль був придбаний ними спільно, оскільки інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Її дочка ОСОБА_6 04.05.2016 року продала за символічну ціну в 10000 грн. ОСОБА_3 автомобіль «Skoda Fabia», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 .

Оскільки під час їхнього з ОСОБА_3 спільного проживання без реєстрації шлюбу було придбано майно - автомобіль «Skoda Fabia», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , на спірні правовідносини, поширюються норми статті ст.ст. 60, 61 СК України, а також ст. 70 СК України, згідно якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, ст. 368 ЦК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 серпня 2019 року по справі № 588/350/15.

Окрім вищевказаного, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства (домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти).

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, провадження № 61-1623св19 (ЄДРСРУ № 85354697).

Відповідно до судової практики Верховного суду, а саме постанови Верховного суду від 15.08.2019 року, справа № 588/350/15-ц навіть факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання іншим із подружжя коштів протягом, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

На підтвердження факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з серпня 2007 року по 18.04.2017 року, ведення спільного господарства та побуту, позивач посилається копії фотокарток, які приєднані до матеріалів справи, однак суд вважає, що дані докази є неналежними і недопустимими доказами підтвердження факту проживання однією сім`єю позивача з померлим ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, оскільки подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

Відповідно до витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 10.06.2021 року № 15.2-03/15357, за відомостями реєстру територіальної громади: за адресою АДРЕСА_2 станом на 10.04.2021 року зареєстровано 2 особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 08.08.2017 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 08.08.2017 року.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , яка є рідною донькою позивача, ОСОБА_9 , близька подруга позивача, ОСОБА_10 , рідна сестра покійного ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , подруга позивача, підтвердили факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 з серпня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, за спільні кошти придбали автомобіль, а потім і квартиру. Також свідки повідомили, що покійний ОСОБА_3 працював далекобійником закордоном, в рейсах перебував від 1 до 2 місяців, 2-3 тижні перебував дома.

На підтвердження факту проживання однією сім`єю з покійною ОСОБА_12 , позивачем приєднано до матеріалів справи приєднані копії фотографій.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії (на яких не зазначена дата подій які відображені на них) не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071 св 21).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач стверджує, що під час спільного проживання з ОСОБА_3 , за їхні спільні кошти 04.05.2016 року був придбаний автомобіль «Skoda Fabia», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 .

В судовому засіданні встановлено, що 08.05.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу № 00138/01/3242/2016, в сервісному центрі № 3242 в Київській області. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_6 транспортний засіб - Skoda Fabia», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_7 . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 10000 грн.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 вищезазначений автомобіль 10.07.2020 року зареєстрований на ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Стаття 74 СК України передбачає, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

З наведеного слідує, що при застосуванні положень статті 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Частина 2 статті 3 СК України визначає, що, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди повинні встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 14.07.2020 року у справі № 552/5693/18 окреслив основні критерії надання такому майну статусу спільного сумісного, а також виклав інші нюанси таких справ, які заслуговують на увагу. Зокрема, Верховний Суд зазначив:

1) при наданні майну статусу спільного сумісного (якщо особи проживають сім`єю без укладення шлюбу) враховується, що майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї - якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Тобто суд має встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. А спільною працею осіб вважаються їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття такого майна, або ж ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету;

2) при застосуванні статті 74 Сімейного кодексу України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, та що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №695/1732/16-ц).

Саме перебування у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15).

Вирішуючи питання щодо правового режиму майна набутого за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі №359/8985/17).

Однак, допитані в судовому засіданні свідки вказаних фактів не підтвердили.

В постанові Верховного Суду від 23 вересня 2021 року ( справа №204/6931/20) зазначено, що факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц).

Позивачем не доведено будь-якими належними та допустимими засобами доказування, (не надано довідки про доходи як позивача так і померлого ОСОБА_3 , не надано доказів які б підтверджували їх фінансовий стан, придбаня техніки, товара та інш.), що саме за спільні кошти був придбаний автомобіль.

Для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, однак вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст. 315 ЦПК України, судом можуть бути встановлені юридичні факти, зокрема, факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на день смерті останнього, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтями 15 та 20 ЦК України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч. 1 ст. 77, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з серпня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 , придбання спірного автомобіля за спільні кошти з померлим, оскільки встановлені обставини справи та ті підстави, на які він посилався в позові не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 137, 141, 258, 263-265, 280-283, 314, 315, 354, 355 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: В.А. Романенко

Повний текст рішення суду виготовлений 10 травня 2023 року.