ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» травня 2023 року

м. Харків

справа № 643/534/23

провадження № 22ц/818/831/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 березня 2023 року в складі судді Афанасьєва В.О.

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання колишнього чоловіка.

Позовна заява мотивована тим, що з 07 листопада 2003 року він з ОСОБА_2 знаходився у зареєстрованому шлюбі, який розірваний заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року.

Зазначив, що на теперішній час він є непрацездатною особою. З 06 серпня 2018 року є інвалідом ІІ групи загального захворювання по опорно-руховому апарату довічно.

Вказав, що він отримує пенсію в сумі 2300,00 грн, інших джерел доходів не має. Він потребує матеріальної допомоги як на придбання ліків, так і на задоволення елементарних життєвих потреб. Також необхідно сплачувати заборгованість по комунальним послугам, яка накопичувалась після його захворювання і за час спільного проживання з відповідачкою.

Посилався на те, що відповідачка матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливість та на неї покладено законом обов`язок по його утриманню у зв`язку з непрацездатністю.

Зазначив, що відповідачка є працездатною особою. Вона працює за кордоном, ймовірно у Польщі, та отримує заробітну плату. На утриманні інших осіб не має, тому має можливість надавати йому матеріальну допомогу. Залишивши їхнє спільне житло навесні 2020 року, ОСОБА_2 не сплачує комунальні послуги, які тягарем поклала на нього, створивши велику заборгованість, яку він не має можливості сплатити.

Вказав що у січні 2023 року він знаходився на лікуванні у кардіологічному відділенні Харківської обласної клінічної лікарні, на що були витрачені значні кошти, які в чотири рази перевищили розмір його пенсії, у зв`язку з чим він був вимушений взяти у борг гроші у друзів та знайомих.

Просив стягнути з ОСОБА_2 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн щомісячно, з щорічною індексацією відповідно до закону, починаючи стягнення з дати надання позову і довічно.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовлено.

На вказане рішення суду за допомогою системи «Електронний суд» та електронною поштою ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подав дві апеляційні скарги з додатками, які є тотожними, та просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, визнати поважною причину пропуску строку для надання письмових доказів в суді першої інстанції, прийняти їх під час розгляду апеляційної скарги та надати їм оцінку; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неправильно застосував норми матеріального права, не врахував того, що прожитковий мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати. Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини. Зазначив, що призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою з інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції клопотання про залучення письмових доказів, а саме довідку про заборгованість по сплаті комунальних послуг, виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 9.205 та скан-копії з сайту аптеки про вартість ліків, зазначених у виписці з медичної карти № 9.205 в якості рекомендацій для тривалого прийому препаратів.

Вказав, що ці письмові докази він не надав суду, оскільки спочатку знаходився в лікарні і далі не знав про дату розгляду справи. Оскільки справа розглядалась без виклику сторін, просив визнати поважними причинами пропуску строку для надання доказів і прийняти їх під час розгляду справи.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності у достатньому розмірі, оскільки цей розмір не нижчий розміру прожиткового мінімуму, встановленого державою на відповідний період для категорії осіб, до яких відноситься позивач. ОСОБА_1 не довів потреби в отриманні матеріальної допомоги, тому відсутні правові підстави для покладання на ОСОБА_2 обов`язку сплачувати аліменти на його утримання.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 07 листопада 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.2).

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2021 року у справі № 643/15213/21, розірвано шлюбі між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.3).

Із пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 06 серпня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності ІІ групи загального захворювання по опорно-рухового апарату, довічно (а.с.7).

Як вбачається з довідки про доходи № 8534 7655 5658 1169 від 16 січня 2023 року, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова і отримує пенсію по інвалідності. Так, за період з січня 2022 року по грудень 2022 року включно сума пенсії склала 27 400,00 грн. Зокрема, у січні -лютому 2022 року в розмірі 2 200,00 грн на місяць, а з березня 2022 року по грудень 2022 року - 2 300,00 грн на місяць (а.с.5).

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав:

копію виписки із медичної карти хворого № 9.205, з якої вбачається, що з 05 січня 2023 року по 13 січня 2023 року він перебував у стаціонарі в Кардіологічному відділенні Комунального некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» (а.с.39-40,76-77);

копію рахунку за послугу з постачання теплової енергії та послугу з постачання гарячої води, технічне обслуговування та поточний ремонт ВБС теплопостачання та постачання гарячої води, в якій зазначено, що розмір заборгованості за надані послуги становить 25 451,38 грн (а.с.41,78);

копію довідки про заборгованість, виданої 15 березня 2023 року ОСББ «Кедр», в якій повідомлено, що заборгованість по сплаті квартирної плати (в тому числі, заборгованість за вивіз ТПВ) квартирою АДРЕСА_1 ) станом на 01 січня 2023 року склала 8264,16 грн (а.с.42,79);

скан-копії з сайту аптеки про вартість ліків, зазначених у виписці з медичної карти № 9.205 в якості рекомендацій для тривалого прийому препаратів (а.с.47-54,68-75).

За положеннями частин другої-четвертої статі 75 Сімейного кодексу України (далі - СК України) право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17 та узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19), а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09 жовтня 2019 року у справі № 755/16628/15-ц (провадження № 61-26753св18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 401/1222/18 (провадження № 61-15147св19), від 27 грудня 2018 року у справі № 165/1728/17 (провадження № 61-3163св18).

У відповідності до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Частинами першою, третьою статті 4 вказаного Закону встановлено, що прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» визначено на 2023 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2023 року - 2093,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримує пенсію, зокрема, станом на грудень 2022 року розмір отримуваної ним пенсії як інваліда ІІ групи становив 2 300,00 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, встановивши, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, правильно виходив із того, що його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні частини 4 статті 75 СК України.

Оскільки така умова є обов`язковою у правовідносинах за позовом одного із подружжя до іншого на утримання, що врегульовані Главою 9 Розділу ІІ СК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення аліментів на колишнього чоловіка.

Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 755/16628/15-ц (провадження № 61-26753св18).

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що обов`язковою умовою виникнення права на отримання аліментів від другого із подружжя також є можливість останнього надавати таку матеріальну допомогу.

Однак, матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів того, що ОСОБА_2 має змогу надавати матеріальну допомогу колишньому чоловікові. Таких доказів не надано і до суду апеляційної інстанції.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 401/1222/18 (провадження № 61-15147св19).

Надані до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 довідка про заборгованість по сплаті комунальних послуг, виписка з медичної карти стаціонарного хворого № 9.205 та скан-копії з сайту аптеки про вартість ліків, зазначених у виписці з медичної карти № 9.205 в якості рекомендацій для тривалого прийому препаратів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки надані документи не підтверджуються обставин справи.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 08 травня 2023 року.