Провадження № 22-ц/801/453/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 рокуСправа № 127/17566/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Різник Д. С., особи, яка подала апеля-ційну скаргу, позивача ОСОБА_1 , його представниці адвокатки Казеко О. І., відповідачки ОСОБА_2 , її представниці адвокатки Сидорчук Н. М., розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні у м. Він-ниці, у залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рі-шення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2022 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Сичука М. М., повний текст складення якого не зазначений,

В С Т А Н О В И В:

09 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, по-силаючись на наступні обставини. З 23 листопада 1993 року до 30 вересня 2014 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний, про що у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області складе-ний актовий запис за № 325. Від спільного проживання у сторін у справі є на даний час повнолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У кінці 1993 року ОСОБА_2 стала членом житлово-будівельного коопера-тиву № 83, на підставі рішення загальних зборів членів цього ЖБК від 18 липня 1995 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 02 жовтня 1995 року № 669, відповідачці на сім`ю з чотирьох осіб ( ОСОБА_2 , чоловік ОСОБА_1 , донька ОСОБА_3 , батько ОСОБА_4 ) виділена двокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м., вона отримала ордер від 28 листопада 1995 року на зайняття цього житло-вого приміщення у будинку ЖБК - 83 ( поштовий № 103А ). Відповідно до ви-даної ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» довідки від 06 травня 2021 року № 790 ОСОБА_2 повністю внесла пай за кооперативну квартиру АДРЕСА_1 . На підставі рішення Виконавчого ко-мітету Вінницької міської ради від 11 грудня 2006 року № 3053 ОСОБА_2 22 грудня 2006 року отримала свідоцтво про право власності на зазначену квар-тиру, зареєстроване 24 січня 2007 року у книзі № 713 за реєстровим № 1709. ОСОБА_1 був зареєстрований у цьому помешканні з 29 грудня 1995 року по 29 грудня 1998 року, що підтверджується довідкою ТОВ «ЖЕО» від 06 трав-ня 2021 року за вих. № 789. Отже, перебуваючи у шлюбі, сторони у справі за спільні кошти повністю сплатили пайові внески за квартиру АДРЕСА_1 та придбали у власність зазначену квартиру, яка на даний час є спірним нерухомим майном, придбаним під час перебування у шлюбі, тому помешкання є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ос-кільки ОСОБА_2 відмовляється у добровільному порядку здійснити поділ майна, яке є їхньою спільною сумісною власністю, ОСОБА_1 змушений звернутися в суд з даним позовом, він просив визнати за ним у порядку роз-поділу придбаного у шлюбі з ОСОБА_2 майна право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , іншу частку цієї квартири залишити у власності ОСОБА_2 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. Скаржник вва-жає судове рішення незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, за неповного встановлення обставин, які мають значен-ня для справи. Виклавши у скарзі перебіг фактичних обставин у справі, що є аналогічним викладеному у позовній заяві, ОСОБА_1 стверджує, що спірне нерухоме майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, посилається при цьому на квитанції як фінансові документи, які наявні у матеріалах справи. За позицією скаржника ОСОБА_2 згідно з довідкою ПП «Мешканець» повністю внесла паєнакопи-чення за квартиру у 2006 році, пай за кооперативну квартиру сплачувався про-тягом усього часу будівництва будинку, де розміщена квартира, у період пере-бування у шлюбі. При цьому заслуговує на увагу та обставина, що обмін однок-імнатної квартири на двокімнатну відбувся за рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 27 квітня 1995 року № 314 «Про часткові зміни в житлово-будівельних кооперативах « ІНФОРМАЦІЯ_2 », 83». Тоб-то, наголошує скаржник, обмін квартирами відбувся 27 квітня 1995 року, під час перебування сторін у справі у шлюбі, а значить, кошти за двокімнатну квар-тиру не могли бути доплачені раніше ніж прийняте органом місцевого самовря-дування рішення про обмін квартирами.

Позивачка, її представниця адвокатка Сидорчук Н. М. скористалися визна-ченим цивільним процесуальним законом правом, забезпеченим ухвалою апе-ляційного суду від 24 січня 2023 року, та 27 січня 2023 року подали відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , де вказують, що заперечують можливість задоволення скарги, оскільки рішення суду першої інстанції обгрунтоване, від-повідає фактичним обставинам справи. Натомість мотиви власної скарги ОСОБА_5 нічим не підтверджені. Посилаючись на письмові докази, додані до матеріалів справи, відповідачка та її представниця заперечують доводи по-зивача щодо дат сплати пайових внесків за кооперативну квартиру, початку бу-дівництва будинку, у якому розташована спірна квартира. Так, у відзиві зазна-чені квитанції, датовані жовтнем-листопадом 1993 року, стосовно сплати відпо-відачкою пайових внесків у розмірах двічі по 145000,00 крб. та 405934,00 крб., тобто до одруження ОСОБА_2 сплатила пайові внески з урахуванням пер-шого такого внеску на суму 730934,00 крб. Критикуючи твердження ОСОБА_6 щодо обміну ОСОБА_2 однокімнатної квартири на двокімнат-ну у 1995 році, відповідачка та її представниця наводять власні міркування з цього питання, обгрунтовуючи їх рішеннями Виконкому міської ради народних депутатів, протоколами загальних зборів членів ЖБК, довідкою Об`єднаного ЖБК від 1992 року. Довідка ПП «Мешканець» за листопад 2006 року, за пози-цією сторони відповідачки, не відповідає дійсним обставинам справи, вона її не отримувала, що підтверджується зазначеною у ній сумою паєнакопичення у розмірі 208391296 без зазначення грошової одиниці, що свідчить про його нара-хування до 1994 року. Сторона відповідачки просить суд апеляційної інстанції стягнути зі скаржника витрати на правничу допомогу, понесені ОСОБА_2 , у сумі 10000,00 гривень.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі особи, яка її подала, позивача ОСОБА_1 , його адвокатки Казеко О. І., які підтримали скаргу у повному обсязі, заперечення на апеляційну скаргу відпо-відачки ОСОБА_2 , її представниці адвокатки Сидорчук Н. М., які вважа-ють скаргу безпідставною, такою, що не підлягає задоволенню, дослідивши ма-теріали справи, проаналізувавши наявні у ній докази у їх сукупності, перевірив-ши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення у межах дово-дів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеля-ційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним ви-могам, воно є помилковим, одностороннім, таким, що суперечить фактичним обставинам справи, такій засаді цивільного законодавства як справедливість ви-рішення цивільного спору.

У даній справі мають місце наступні фактичні обставини.

З 23 листопада 1993 року по 30 вересня 2014 року, тобто, більше двадцяти років ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, про розірвання якого у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану ре-єстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій об-ласті складений відповідний актовий запис № 325. Від спільного подружнього проживання у сторін у справі є донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року у справі № 128/3260/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права на об`єкт незавершеного будівництва, яке набрало за-конної сили згідно з постановою Вінницького апеляційного суду від 20 листо-пада 2019 року, за ОСОБА_2 визнане право як співзабудовниці на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 231,1 кв.м.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2022 року у справі № 128/3032/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_2 , яке набрало законної сили згідно з постановою Вінницького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року, позов задоволений частково, зобов`язано ОСОБА_1 усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя щодо квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції зазначив, що у вирішенні цього спору належить застосу-вати норми Цивільного кодексу України, КпШС України, Закону України «Про власність», які регулювали спірні правовідносини на момент їх виникнення. За нормами вказаного законодавства, зокрема, відповідно до статті 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спіль-ної сумісної власності. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користу-вання і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього гос-подарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостій-ного заробітку. Статтею 16 Закону України «Про власність» визначено, що май-но, кошти набуті подружжям за час шлюбу, належать їм на праві спільної су-місної власності якщо інше не спростовано відповідними доказами.

Ураховуючи, що права і обов`язки щодо нерухомого майна виникають у момент його набуття, суд дійшов висновку та констатував, що пайовий внесок за спірну квартиру був внесений ОСОБА_2 22 листопада 1993 року, зо-крема, вступний внесок сплачений у розмірі 1000,00 крб. та 34000,00 крб. пайо-вого внеску, що підтверджується довідками та квитанціями, наявними у матері-алах справи.

З січня 1993 року коштами, взятими у в касі Об`єднаного житлово-буді-вельного кооперативу ( надалі ОЖБК ), ОСОБА_2 сплатила ЖБК № 83 су-му у 339665,00 карбованців за квартиру і до 28 жовтня 1993 року погасила пай за однокімнатну квартиру, що підтверджується квитанцією на суму 333305 крб., яка міститься на 92 аркуші справи. Крім того, у цей період у ОСОБА_2 з`явилася можливість обміняти однокімнатну квартиру на двокімнатну кварти-ру, яку розподілили ОСОБА_7 22 листопада 1993 року ОСОБА_2 спла-тила заборгованість ОСОБА_7 перед ОЖБК за двокімнатну квартиру в сумі 405934,00 крб. та згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, стала власником двокімнат-ної спірної квартири до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 . Тобто, квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_2 .

Далі суд першої інстанції у рішенні зазначив, що оскільки будинок АДРЕСА_3 , у якому розташована спірна квартира АДРЕСА_4 , був добудований у 1995 році, тому у виданий 28 листопада 1995 року ордер на це помешкання були вписані усі члени сім`ї ОСОБА_2 22 грудня 2006 рок-у ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру на своє ім`я.

Суд першої інстанції також знайшов доведеними ті обставини, що прид-бання будівельних матеріалів, ремонтні роботи у спірній квартирі проводилися за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 , які вона отримала у січні 1994 ро-ку від продажу свого приватизаційного сертифікату Вінницькому обласному орендному підприємству фірми «Взуття» у сумі 735 041 000,00 крб., що під-тверджується приватизаційним платіжним дорученням № 34. Також суд окремо вказав про те, що ордер на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_1 не вида-вався, тому усупереч заявленим позовним вимогам сам позивач надав докази того, що спірна квартира не являється спільною сумісною власністю колишньо-го подружжя: його та відповідачки у справі.

Суд першої інстанції підкреслив, що оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпо-середньому дослідженні наявних у справі доказів, в аспекті застосованих норм матеріального права, він дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

З висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішен-ні від 20 грудня 2022 року, погодитися категорично не можна, оскільки вони вочевидь не відповідають фактичним обставинам справи, докази у якій судом сприйняті у перекрученому, неправдивому вигляді. Такі висновки суду нале-жить визнати неспроможними, формальними, а підхід суду до спірної ситуації не був ані законним, ані справедливим.

Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депута-тів від 28 вересня 1992 року № 477 сформований житлово-будівельний коопера-тив № 83 для будівництва 240-квартирного будинку по АДРЕСА_5 . У списку на заселення однокімнатної квартири у цьому коопера-тивному житловому будинку за АДРЕСА_6 значиться ОСОБА_2 . Із довідки Об-єднаного житлового-будівельного кооперативу від 28 жовтня 1992 року № 1468 убачається, що ОСОБА_2 поінформована про необхідність внести перший пайовий внесок у сумі 101900,00 крб. Вартість однокімнатної квартири зазначе-на у сумі 339665,00 крб. Із квитанцій від 28 листопада 1992 року убачається сплата відповідачкою Об`єднаному житлового-будівельному кооперативу вступного внеску у сумі 1000,00 крб. та пайового внеску у сумі 34000,00 крб.

Квитанціями 1993 року від 08 липня № 967, 13 вересня № 1511, 28 жовтня №№ 2592, 2593, довідкою Об`єднаного житлового-будівельного кооперативу без номера і дати зафіксована сплата ОСОБА_2 процентів банку, пога-шення кредиту у розмірі 145000,00 крб. та визначена вартість однокімнатної квартири у сумі 339665,00 крб., пайового внеску у сумі 101900,00 крб. та кре-диту у розмірі 237765, 00 крб. Однак, зазначені документи не свідчать про опла-ту відповідачкою повної вартості однокімнатної квартири уже у 1992 році. За-значення у рішенні суду про те, що з січня 1993 року кредитними коштами ОСОБА_2 оплатила повну вартість однокімнатної квартири, що нібито під-тверджується квитанцією на суму 333305,00 крб. ( а. с. 92 ) не відповідає змісту копій документів, які містяться на зазначеному аркуші справи.

Підпунктом 3.6 пункту 3 рішення Виконавчого комітету Вінницької місь-кої ради народних депутатів від 27 квітня 1995 року № 314 «Про часткові зміни в житлово-будівельних кооперативах «Промінь», 83» затверджене рішення збо-рів членів ЖБК-83 від 06 квітня 1995 року про надання члену кооперативу ОСОБА_8 на склад сім`ї чотири особи двокімнатної квартири у зв`язку із обмі-ном квартирами із ОСОБА_7 по обопільній згоді між цими членами коопе-ративу. Із протокола загальних зборів членів ЖБК-83 від 06 квітня 1995 року убачається, що у 1995 році ще перевірялися фактично виконані роботи по бу-дівництву будинку АДРЕСА_3 , для чого створювалася комісія, ще не було про-ведене жеребкування між членами кооперативу, а кошторис вартості по будів-ництву був завищений.

Згідно з довідкою ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» від 14 квіт-ня 2021 року № 1104 ОСОБА_2 з донькою зареєстровані у спірній квартирі з 29 грудня 1995 року. З цієї ж указаної дати у цій квартирі до 29 грудня 1998 року був зареєстрований ОСОБА_1 , що сторонами у справі не оспорю-ється. Він був виписаний із спірної наразі квартири у зв`язку з будівництвом будинку у с. Агрономічному, надалі поділеному між колишнім подружжям.

Зазначення судом в оскаржуваному рішенні тієї обставини, що 22 листо-пада 1993 року ОСОБА_2 сплатила заборгованість ОСОБА_7 перед Об`єднаним житлового-будівельним кооперативом за двокімнатну квартиру у сумі 405934,00 крб. належними, допустимими, достатніми та достовірними до-казами у частині періоду такої сплати, з огляду на обмін квартирами у квітні 1995 року, не доведене. При цьому належить мати на увазі ту обставину, що згідно з архівною копією довідки ПП «Мешканець» від листопада 2006 року, виданої на підставі первинних документів фонду Вінницької міської ради та її виконавчого комітету ( опис № 1, справа 5050 арк. 163 ), ОСОБА_2 повніс-тю внесла накопичення у сумі 208 391 296,00 крб. Остаточний розрахунок здійснений у 2006 році, попередній пайовий внесок зроблений у 1992 році (йдеться про двокімнатну квартиру).

Висновок суду першої інстанції щодо закінчення будівництвом будинку АДРЕСА_3 у 1995 році, про те, що ОСОБА_2 ста-ла власницею спірної квартири до реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 не під-тверджуються доказами у справі. Жодною із сторін не надано суду рішення ор-гану місцевого самоврядування про прийняття будинку, введення його в екс-плуатацію, а власницею двокімнатної спірної квартири відповідачка стала у від-повідності до рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 11 грудня 2006 року № 3063, про що 22 грудня 2006 року їй видане свідоцтво про право власності.

Вказуючи у рішенні про включення в ордер на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 лише у зв`язку із добудовою цього будинку у 1995 році, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у рішен-ні міськвиконкому від 27 квітня 1995 року № 314 ( пункт 3.6 ) йшлося про об-мін квартирами між членами ЖБК-83 ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , кіль-кість членів сім`ї останньої зазначалася у чотири особи, а, крім цього, з 23 лис-топада 1993 року відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з пози-вачем, ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народилася донька ОСОБА_9 .

Твердження суду в оскаржуваному рішенні про встановлення у судовому засіданні тих обставин, що ОСОБА_1 не приймав участі у ремонті квар-тири, не сплачував коштів у якості пайових внесків за спірну кооперативну квартиру неможливо сприймати як істинні, оскільки остаточний розрахунок за придбання у власність квартири датується 2006 роком і такий доказ у справі не спростований як і та обставина, що вартість квартири за довідкою ПП «Мешка-нець» від листопада 2006 року, виданої саме ОСОБА_2 на підставі первин-них документів фонду Вінницької міської ради та її виконавчого комітету у повному обсязі паєнакопичення склала 208 391 296,00 крб.

Неможливо залишити поза увагою й той факт, що суд в оскаржуваному рі-шенні зазначив про використання ОСОБА_2 коштів у сумі 735 041 000,00 крб., отриманих від продажу свого приватизаційного сертифіката Вінницькому обласному орендному підприємству фірмі «Взуття», де вона працювала товаро-знавцем, на придбання будівельних матеріалів, проведення ремонтних робіт у спірній квартирі, оскільки таке використання коштів відповідачкою жодним чи-ном не підтверджене, а згідно з копією трудової книжки позивача, починаючи з 1991 року по 2000 рік, він був працевлаштований ( це відносно до дат, що мають відношення до фактичних обставин цієї справи ), займав відповідальні посади. Безпідставно суд послався на суму приватизаційного сертифіката ОСОБА_10 у розмірі 735 041 000,00 крб. - оскільки зазначену вартість складала ціна об`єкта приватизації фірми «Взуття» у цілому. Натомість майновий серти-фікат відповідачки становив 1050000,00 крб., перераховані нею своєму робото-давцю.

Нелогічним, необ`єктивним і неправильним є висновок суду першої інс-танції про те, що оскільки ордер на вселення у спірну квартиру виданий на ім`я ОСОБА_2 , а не на ім`я позивача, то, не дивлячись, що він включений у цей ордер як подружжя, член сім`ї, спірна квартира не являється спільною суміс-ною власністю колишнього подружжя.

Також помилковим є посилання суду на те, що сама по собі державна реєс-трація права власності не є підставою набуття такого права, а таке право лише засвідчується державою як уже набуте. Специфіка набуття права власності на квартиру у будинку житлово-будівельного кооперативу має ту особливість, що до повної сплати вартості квартири, оформлення помешкання у власність, вона є власністю саме кооперативу, а член ЖБК володіє правом власності на спла-чений за таку квартиру грошовий пай. Так у рішенні Виконавчого комітету Він-ницької міської ради від 11 грудня 2006 року № 3053 зазначено про оформ-лення права власності на кооперативні квартири, вартість яких повністю випла-чена. Саме довідку, видану ПП «Мешканець», надала міськвиконкому сама ОСОБА_2 про те, що паєнакопичення у розмірі 208 391 296,00 крб. за квар-тиру АДРЕСА_1 повністю сплачене. Остаточ-ний розрахунок виконаний у 2006 році. У 1992 році був сплачений попередній пайовий внесок.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 погодився із тим, що згідно двох квитанцій від 28 листопада 1992 року ОСОБА_2 сплатила на рахунок Об`єднаного житлового-будівельному кооперативу № 83 поперед-ній внесок у сумі 1000,00 крб. та пайовий внесок у сумі 34000,00 крб. І хоча загальна сплачена сума у 35 000,00 крб. від усієї вартості спірної кооперативної квартири у 208 391 296,00 крб. складає лише 0,02%, він просить визнати за ним право власності не на 1/2 частку квартири, а на 45 її відсотків.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, установлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 09 вересня 2019 року у справі № 128/3260/17, яке набрало законної сили згідно із постано-вою Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року, установлено ряд фактичних обставин, що мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи, оскільки в ній йшлося про визнання за ОСОБА_2 права на 1/2 частку незавершеного будівництва, а саме житлового будинку АДРЕСА_2 . У зазначе-ній справі ОСОБА_1 доводив, що зазначений будинок зведений на отри-маній ним до шлюбу з ОСОБА_2 , ще у листопаді 1990 року, земельній ді-лянці площею 0.10 га. Рішенням виконавчого комітету Вінницької районної ра-ди народних депутатів ОСОБА_1 наданий дозвіл № 314 на право вико-нання будівельних робіт у період з 24 листопада 1990 року по листопад 1992 року. Ці дані наявні у будівельному паспорті № 645 інвентаризаційної справи ( № 384 ) 427. А шлюб між сторонами зареєстрований 23 листопада 1993 року. Хоча будинок у с. Агрономіному не прийнятий в експлуатацію по даний час, але він придатний для проживання, його готовність становить 83% і він із но-вою сім`єю весь час проживає і зареєстрований у цьому будинку. Лише з 2016 року ОСОБА_2 стала претендувати на половину будинку, хоча весь час мешкає і зареєстрована у спірній двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 . У цій справі судом не визначалися суми коштів, витрачених особисто ОСОБА_2 на будівництво будинку, її участь у від-повідних роботах, але встановлено, що обидві сторони у спірний період набуття подружнього майна були працевлаштовані, зокрема, ОСОБА_1 за даними трудової книжки з 1990 року по червень 2000 року весь час займав певні поса-ди, а значить мав законний дохід у вигляді заробітку.

Доцільно мати на увазі, що у постанові Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовам про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення стосовно захисту права приватної власності поширюються також на особу, яка хоч і не є влас-ником, але володіє майном на підставах, передбачених законом чи договором. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудо-вої участі, якщо інше не випливає із законодавства України. У разі відсутності доказів того, що участь когось з учасників спільної сумісної власності ( крім сумісної власності подружжя ) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визнаються рівними. Встановлено, що право на майно може бути визнане не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім`ї та брали трудову участь у його придбанні.

Згідно з нормами сімейного законодавства майно, набуте подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і представляє собою презумп-цію виникнення права спільної сумісної власності на нього, у тому числі і на нерухоме. Відповідно подружжя має право спільної сумісної власності ( у рів-них частинах ) на об`єкт нерухомого майна, набутого у шлюбі. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 405/2391/15-ц ( провадження № 61-21846св18 ), де, зокрема, також зазначено, що презумпція спільної сумісної власності на майно може бути спростована, один із подружжя може оспорюва-ти поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс 17.

Апеляційний суд у вирішуваній наразі справі дійшов висновку, що висно-вок суду першої інстанції, зроблений у рішенні від 20 грудня 2022 року стосов-но недоведеності вимоги ОСОБА_1 про його право власності на частину спірної квартири, є хибним, таким, що суперечить фактичним обставинам спра-ви. Натомість мотиви відповідачки ОСОБА_2 на доведення набуття нею права особистої приватної власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_1 завдяки і виключно придбання її за особисті кош-ти у період шлюбу із ОСОБА_1 не можна визнати безспірними, доведе-ними, об`єктивними, вони вочевидь суперечать фактичним обставинам справи, у якій відсутні докази про сплату паю за квартиру у повному обсязі виключно до реєстрації шлюбу, як стверджує ОСОБА_2 . Також відсутні будь-які дока-зи придбання будівельних матеріалів, здійснення нею виключно за особисті кошти ремонтних робіт у цій квартирі, де вона зареєстрована з 1995 року та де був зареєстрований спільно із нею позивач до 30 грудня 1998 року згідно із отриманим ордером на вселення у кооперативне помешкання.

Щодо заяви відповідачки та її представниці від 18 серпня 2021 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступ-ного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`яза-но його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позов-ної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В абзаці третьому пункту одинадцятого постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що, установивши пропущення строку для звернення з позо-вом без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Фактичні обставини у цій справі свідчать про наступне. Сторони не запе-речують, що у справі № 128/3260/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку незавершеного будівництва, а саме житлового будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 заявлявся зустрічний позов про визнання за ним права власності на 1/2 частку кооперативної квартири АДРЕСА_1 . Однак, суд першої інстанції відмовив у прийнятті зустрічного позову, вказавши, що йдеться про різні об`єкти нерухо-мого майна. Перегляд рішення на предмет законності й обгрунтованості у цій справі, ухваленого на користь ОСОБА_2 , здійснювався за апеляційною, касаційною скаргами ОСОБА_1 та завершився ухваленням постанови Верховним Судом 15 березня 2021 року. Уже 09 липня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання за ним права у порядку розподілу спільного сумісного майна, набутого у шлюбі, права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 -ниці. Перебіг викладених обставин свідчить про те, що позивачем не втрачався і не втрачений інтерес до вирішення спірних питань з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя. Крім цього, пунктами 12, 19 Прикінцевих та пере-хідних положень ЦК України установлено, що під час дії карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-CoV-2», у період дії в Україні воєнно-го, надзвичайного стану строки, визначені, зокрема, статтею 257 цього Кодек-су, продовжуються на строк дії такого карантину, на строк дії воєнного стану, до їх відміни ( скасування ) у встановленому законом порядку. За викладених обставин заява ОСОБА_2 та її представниці від 18 серпня 2021 року є безпідставною та з огляду на вищевикладене задоволенню не підлягає.

Проаналізувавши у сукупності наявні докази у даній справі, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідачка ОСОБА_2 , яка заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 , чим поклала на себе тягар доказу-вання обставин, необхідних для спростування презумпції права спільної суміс-ної власності подружжя на нерухоме майно, набуте ними у період шлюбу, по-винна була надати суду належні, достовірні, достатні та допустимі докази на доведення своєї позиції з оспорювання поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну двокімнатну кооперативну квартиру, але таких дока-зів нею не надано. Апеляційний суд вважає, що спірна кооперативна квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної влас-ності колишнього подружжя, набутою під час шлюбу сторін у справі. При цьо-му, ураховуючи принцип рівності часток подружжя у спільній сумісній влас-ності, колегія суддів апеляційного суду бере до уваги зменшення своєї частки позивачем із 50% до 45% з огляду на посилання ОСОБА_2 про внесення нею двох платежів за кооперативну квартиру на суму 35000,00 крб. до реєстра-ції 23 листопада 1993 року із ним шлюбу, тому за позивачем належить визнати право власності на частку спірної квартири, що відповідатиме 45 % у праві власності.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповід-но до цього Кодексу, у межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до норм статті 15 Закону України «Про власність», що діяв з 15 квітня 1991 року по 27 квітня 2007 року, член житлового, житлово-будівельно-го, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю та приміщен-ня, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за діть-ми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, були встановлені статтею 57 Кодексу про шлюб та сім`ю України. До такого майна законодавець відніс майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку успадкування, а також речі індивідуального користування, за винятком коштовностей та пред-метів розкоші.

Фактичні обставини цієї цивільної справи неспростовно свідчать про пра-вомірність вимог ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на частину двокімнатної кооперативної квартири, придбаної під час шлюбу. Як на-слідок, оскаржуване рішення суду першої інстанції від 20 грудня 2022 року під-лягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення по-зовних вимог.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та прото-коли № 2, 4, 7,11 до Конвенції. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвен-ції кожна фізична або юридична особа має право безперешкодно, мирно володі-ти, користуватися своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї влас-ності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і за-гальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 06 листопада 2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії» констатовано, що будь-яке втручання у безпереш-кодне володіння майном повинно бути «законним». Друге речення параграфу 1 визначає, що позбавлення майна можливе «лише на умовах, передбачених за-коном», а пункт другий визнає, що держави мають право контролювати вико-ристання майна шляхом введення «законів».

Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно із нормами статті 28 КпШС у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих ви-падках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтере-си неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідні норми містяться у статтях 60, 63, 69, 70 СК України, 368, 372 ЦК України.

Одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одна із загальнолюдських вимірів права. Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, у тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомо-ги за рахунок держави.

У даній справі ОСОБА_1 скористався безоплатною вторинною правничою допомогою, тому розподілу підлягають понесені позивачем витрати зі сплати судового збору. Нормами статті 141 ЦПК України установлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позов-них вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Понесені відповідачкою ОСОБА_2 судові витрати підлягають залишенню за нею.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказа-ми, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду визнає висновки суду першої інстанції неправильними, необгрунтованими, зробленими усупереч норм матеріального права, з порушення норм процесуального права, що призве-ло до неправильного вирішення справи. Оскаржуване судове рішення є неспра-ведливим, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції зали-шає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матері-ального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 9/20 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м., залишивши у власності ОСОБА_2 інші 11/20 частки цієї квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , мешканки АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , мешканця АДРЕСА_2 , 4500,00 гривень ( чотири тисячі п`ятсот гривень 00 коп. ) сплаченого судового збору під час звернення у суд першої інстанції, 6300,00 гривень ( шість тисяч триста гривень 00 коп. ) судового збору, сплаченого у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення суду першої інстанції; на користь держави - 500,00 гри-вень ( п`ятсот гривень 00 коп. ) недоплаченого у дохід держави судового збору у зв`язку з оскарженням ОСОБА_1 рішення суду в апеляційному порядку.

Стягнути з ОСОБА_1 у дохід держави 50,00 гривень ( п`ятдесят гривень 00 коп. ) судового збору, недоплаченого у зв`язку з оскарженням ним в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 березня 2023 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський