ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» травня 2023 року

м. Харків

справа № 617/2058/21

провадження № 22ц/818/180/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 07 лютого 2022 року в складі судді Петрової Н.М.

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що з 02 липня 2005 року вона з відповідачем перебувала у шлюбі, який розірвано рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 24 грудня 2020 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею. Відповідач мешкає окремо, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Вона не в змозі самостійно утримувати сина, а ОСОБА_2 є фізично здоровою, працездатною особою, має постійне місце роботи, дохід і зобов`язаний брати участь у витратах на дитину.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини усіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання цього позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 07 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 - задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 грудня 2021 року до досягнення дитиною повнолітнього віку; рішення суду звернуто до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обстави, що мають значення у справі, не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що він у 2021 році добровільно на підставі відповідного рапорту сплачував на користь позивачки аліменти на утримання сина. Син проживав спільно або з ним, або з позивачкою. Зокрема, з червня по жовтень 2021 року син за його власним бажанням мешкав з ним, перебував на його утриманні. Після запровадження воєнного стану його син разом з ним і його дружиною почали фактично проживати у Полтавській області. Мають статус внутрішньо переміщених осіб. Дотепер син фактично проживає з ним та його сім`єю.

17 квітня 2023 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшла заява про подання додаткових доказів, в якій зазначив, що його син ОСОБА_3 проживає разом з ним та його теперішньою дружиною ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . З 01 вересня 2022 року навчається в десятому класі Комунального закладу «Пісочинський ліцей Пісочинської селищної ради» Харківського району Харківської області.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням обставин справи відповідач має сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі частини від усіх доходів щомісячно.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 02 липня 2005 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 24 грудня 2020 року (а. с. 4-6).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7).

На час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом неповнолітній син сторін ОСОБА_3 зареєстрований та проживав разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , та навчався у 9 класі Комунального закладу «Вовчанський ліцей № 3» Вовчанської міської ради Чугуївського району Харківської області», що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 22 жовтня 2021 року № 1689, актом обстеження умов проживання від 08 грудня 2021 року, довідкою про склад сім`ї від 30 листопада 2021 року, довідкою директора ліцею від 24 листопада 2021 року № 01-20/246 (а. с. 10-13).

ОСОБА_2 працює на посаді старшого офіцера в четвертому прикордонному загоні Державної прикордонної служби України. У період з 01 січня 2021 року по 31 травня 2021 року сплачував аліменти у розмірі на підставі рапорту на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою № 352 від 21 грудня 2021 року (а. с. 34).

Також 16 листопада 2021 року ОСОБА_2 перерахував на реквізити ОСОБА_1 2522,61 грн на утримання сина ОСОБА_3 , що підтверджується квитанцією Р24АР24АС8050 (а. с. 35-36).

03 червня 2021 року ОСОБА_3 у присутності головного спеціаліста Служби у справах дітей Вовчанської міської ради склав письмову заяву про бажання проживати разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 37).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Вказаною нормою не передбачено звільнення від такого обов`язку в разі неможливості його виконання.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи, що добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації обов`язку з утримання дитини не досягнуто, відповідач є працездатним, офіційно працевлаштований, інших утриманців не має, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина у розмірі частини усіх його доходів.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що син фактично проживає з ним, судова колегія відхиляє.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою ОСОБА_1 при зверненні до суду надано докази реєстрації місця проживання та фактичного проживання сина разом з нею, зокрема, довідки про склад сім`ї, про реєстрацію місця проживання та акт обстеження умов проживання дитини. Натомість, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що на час ухвалення оскаржуваного рішення суду син насправді проживав саме з ним, а не з позивачкою. Заява неповнолітнього ОСОБА_3 від 03 червня 2021 року, складена у присутності спеціаліста Служби у справах дітей, надана відповідачем, свідчить лише про висловлення наміру дитини проживати з батьком. Відповідних актів про обстеження умов проживання дитини, які б свідчили про проживання сина з батьком, працівниками Служби у справах дітей не складалось. Інших доказів постійного проживання сина з ним ОСОБА_2 не надано.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_2 на те, що після запровадження воєнного стану син фактично проживає з ним та його новою родиною, вони зареєстровані та мешкають разом як внутрішньо переміщені особи у Полтавській області, та надані на підтвердження цих обставин докази не можуть бути взяті до уваги, оскільки ці обставини виникли з березня 2022 року, тобто вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду від 07 лютого 2022 року. Також це стосується і заяви ОСОБА_2 від 17 квітня 2023 року щодо подання додаткових доказів, яку він подав до суду апеляційної інстанції та які вказують на те, що після ухвалення судового рішення місце проживання ОСОБА_2 та його родини змінилося.

Зміна місця проживання дитини після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів не може бути підставою для скасування такого рішення в апеляційному порядку.

Водночас, частиною 4 статті 273 ЦПК України передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь - які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18, провадження № 61-1347св20; від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, провадження № 61-3738св22.

Отже, ОСОБА_2 не позбавлений права звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів з нього, звільнення від сплати заборгованості та стягнення аліментів на утримання сина з неї на свою користь.

Твердження ОСОБА_2 щодо добровільного перерахування ним у 2021 році коштів на реквізити ОСОБА_1 на утримання сина також не можуть бути взяті до уваги, адже епізодична добровільна сплата коштів на утримання дитини не є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване додаткове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 07 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 08 травня 2023 року.