ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2685/23 Справа № 932/1693/21 Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І. А. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Биліни Т.І., Зайцевої С.А.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Райська Тетяна Максимівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який обґрунтований тим, що позивач на підставі ордеру № 2297 від 31.01.2002 року, виданого Дніпропетровським орендним підприємством «Дніпрошина», отримав у користування кімнату АДРЕСА_1 , загальною площею 17.0 кв.м., житловою площею 11.5 кв.м., як основний квартиронаймач. ОСОБА_2 вселився у цю кімнату разом із дружиною ОСОБА_3 . У березні 2019 року, доки позивач перебував у відрядженні, його дружина самовільно змінила замки до дверей кімнати, а всі речі ОСОБА_2 віддала матері позивача. Після чого звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим житлом.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 були задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 та визнано позивача таким, що втратив право користування кімнатою у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому ОСОБА_3 звернулась до органу приватизації та стала одноосібним власником житлової кімнати, отримавши свідоцтво про право власності на квартиру від 25.01.2019 року, реєстраційний № Г/18-2019, виданий Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, і відразу ж продала спірне житло ОСОБА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 25.04.2019 р., що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М., серія та номер 3397.

Позивач вважає такі дії своєї колишньої дружини незаконними, оскільки йому був виданий ордер на квартиру як основному квартиронаймачу, і він мав першочергове право на приватизацію вказаного житла. Проте ОСОБА_3 зняла його з реєстрації за відсутності на те підстав, та одноособово оформила кімнату на себе, чим порушила право позивача на приватизацію згаданого житлового приміщення. Тому подальше відчуження кімнати на користь ОСОБА_1 є незаконним.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Тетяною Максимівною від 25.04.2019 року, за реєстр. № 3397. Скасувати державну реєстрацію права власності на приміщення АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП не вказаний), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Райська Тетяна Максимівна (49010, м. Дніпро, вул. Ливарна, буд. 17, прим. II), про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності, задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу житлового приміщення АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Тетяною Максимівною від 25.04.2019 року, за реєстр. № 3397, недійсним.

Скасовано державну реєстрацію права власності на приміщення АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП не вказаний).

Стягнуто з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП не вказаний) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень, 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач міг би стати частковим власником цього житла тільки за умов, якщо б він ініціював процедуру приватизації. Однак позивач ніколи не ініціював такої процедури, а отже, неможливо мати на меті ускладнення повернення позивачу майна, якого в нього не було. Зокрема, зазначає, що відповідач-1 діяла у повній відповідності із чинним на той момент рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року по справі №200/17337/17.

До Дніпровського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 , в якому вона просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що ОСОБА_2 не вчинив передбачений чинним законодавством України комплекс послідовних юридично значимих дій з оформлення речового права на житло права приватної власності в порядку приватизації.

Також, до Дніпровського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому він просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Відзив на апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що скасоване рішення Бабушкінського районного сду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року по справі №200/17337/17 щодо зняття з реєстрації мало на меті не реальний судовий захист, а створення умов для зняття з реєстрації основного квартиронаймача та одноособово заволодіти майном.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивачу 31 січня 2002 року Дніпропетровським орендним підприємством «Дніпрошина» було видано ордер № 2297 на житлову площу в сімейному гуртожитку, за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 11.5 кв.м.

Ордер виданий на родину з двох осіб: ОСОБА_2 основний квартиронаймач, та дружина ОСОБА_3 , член сім`ї.

На момент видання ордеру № 2297 подружжя перебувало в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року по справі № 200/17337/17 визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1 , та знято його з реєстрації.

Зазначене рішення оскаржувалось в різних судових інстанціях. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.11.2021 року це рішення скасовано, а в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - відмовлено.

На даний час рішення переглядається у касаційній інстанції, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень останньою є Ухвала Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 27.04.2022 р. про відкриття касаційного провадження.

Спір виник з приводу того, що ОСОБА_3 , будучи членом сім`ї позивача, скориставшись його тимчасовою відсутністю у спірному житлі, звернулась до суду з позовом та зняла його з реєстрації, змінила замки у кімнаті. Після чого звернулась до органу приватизації та приватизувала спірне житло на себе одноособово, отримавши свідоцтво про право власності на квартиру від 25.01.2019 року, реєстраційний № Г/18-2019, видане Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. Надалі цю кімнату продала ОСОБА_1 .

Датою набуття права власності ОСОБА_3 на спірну кімнату слід вважати 25 січня 2019 року.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним суд першої інстанції прийшов до висновку, що вчиняючи оскаржуваний правочин відповідачка ОСОБА_3 діяла недобросовісно, з метою досягти інших правових наслідків, а саме ускладнити повернення спірного майна ОСОБА_2 , а також знаючи, що на частину спірного житла претендує інша особа, відповідно маючи на неї права третіх осіб, які на момент укладення договору не були вирішені (зняті) у встановленому порядку, а тому договір купівлі-продажу житлового приміщення АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, тому підлягає визнанню недійсним.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

За змістом ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Згідно з п. 17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженому наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 р., №396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), звертається в орган приватизації. Громадянином до органу приватизації подається, зокрема, ордер про надання жилої площі.

Згідно зі ст. ст. 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Таким чином, право на приватизацію мають, зокрема, особи, котрі мешкають в житлових приміщеннях гуртожитків, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст. ст. 51, 58 ЖК, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно з ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п.2 ст.2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження№ 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).

Частиною першою статті 130 ЖК України визначено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч.2 ст.128, ст.129 ЖК України, ч.1 п.10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, кожна особа має право на приватизацію житлової площі, якою користується, в межах норм безоплатної приватизації.

Отже, доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідач ОСОБА_3 діяла недобросовісно, коли звернулась до органу приватизації, достеменно знаючи, що позивач має переважне право на приватизацію вказаного житла як основний квартиронаймач. Наявність заочного рішення про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним приміщенням, яке наразі скасоване, не може бути визнано достатньою підставою для позбавлення позивача житла, оскільки, на думку суду, втрата права користування житловим приміщенням, з поважних причин, не припиняє майнові відносини в частині права спільної сумісної власності подружжя та не змінює статусу позивача як основного квартиронаймача.

Також судом встановлено, що позивач перебував у відрядженні, тобто був тимчасово відсутній у спірній кімнаті. Також в помешканні були його речі, які ОСОБА_3 самостійно вивезла та передала матері позивача. Такі цілеспрямовані дії свідчать про наявність умислу ОСОБА_3 з метою протиправного заволодіння житловою площею позивача. При цьому суд вказує, що дії учасників цивільних відносин повинні бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, не порушувати права інших осіб.

В даному випадку отримання у власність всієї житлової площі одноособово ОСОБА_3 є такою, що порушує права та законні інтереси позивача, пов`язані із приватизацією житлового фонду. При цьому судом встановлено, що у ОСОБА_2 це єдине житло.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час укладання спірного договору купівлі-продажу рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2017 було чинним, а тому апелянт, як покупець-є добросовісним набувачем спірної квартири, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судовими рішеннями, прийнятими по спорам між цими сторонами було встановлено порушення прав та законних інтересів позивача унаслідок позбавлення його права на приватизацію житлової площі, якою він користувався.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Т. І. Биліна

С. А. Зайцева