Справа №538/1540/21
Провадження по справі №2/538/11/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2023 року м. Лохвиця

Лохвицький районний суд Полтавської області

у складі головуючого судді Зуб Т.О.,

за участю секретаря Криворучко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лохвиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Лохвицького районного суду Полтавської області з вищевказаним позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_2 , борг за розписками на загальну суму 16000,00 доларів США, що станом на 09.09.2021 року складає 428000,00грн. В обґрунтування позову зазначив, що 01.06.2019 року між ним та ОСОБА_2 була укладена розписка про позику грошових коштів в сумі 4000,00 доларів США на строк до 01.09.2019 року; 15.06.2019 року ОСОБА_2 була укладена розписка про позику грошових коштів в сумі 8000,00 доларів США на строк до 15.09.2019 року; 17.08.2019 року ОСОБА_2 склав розписку про позику грошових коштів в сумі 2000,00 доларів США на строк до 30.10.2019 року; а 21.02.2020 року ОСОБА_2 позичив у нього 2000,00 доларів США у строк до 07.07.2020 року, про що також склав відповідну розписку. Загальна сума позики склала 16000,00 доларів США.. Розписка була складена власноруч ОСОБА_2 , що і підтверджує факт одержання грошей. Після спливу терміну виконання грошового зобов`язання, ОСОБА_2 не виконав свого обов`язку щодо повернення боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання.

Заочним рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 29.11.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики (розпискою) в сумі 428000,00 (чотириста двадцять вісім тисяч) грн., судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) грн. (а.с. 51-52).

Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 23.12.2021 року задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, скасоване заочне рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 29.11.2021 року по цивільній справі № 538/1540/21 (провадження № 2/538/461/21) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики, та призначене підготовче судове засідання (а.с. 86).

Ухвалю суду від 26.01.2022 року задоволене клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Лихачова Р.Б. про призначення почеркознавчої експертизи (а.с. 101).

Ухвалою судді від 07.11.2023 року поновлено провадження у справі для вирішення питання про забезпечення позову (а.с. 120).

Ухвалою суду від 07.11.2022 року за заявою ОСОБА_1 вирішено питання про забезпечення позову (а.с. 122-123).

Ухвалою суду від 07.11.2022 року провадження у справі зупинено до надходження результатів експертизи (а.с. 124).

Ухвалою судді від 19.12.2022 року поновлено провадження у справі (а.с. 144).

Ухвалою суду від 17.01.2023 року прийняті до провадження уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 , у яких останній просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму заборгованості 16000 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти (доларах США) на дату ухвалення судового рішення по даній справі; 134662,61 грн. - штрафних санкцій у вигляді 3 % річних за період прострочення повернення суми позики та користування чужими коштами визначеними у договорі та 50000,00 грн. - моральної шкоди.; понесені судові витрати, в тому числі судовий збір та витрати на правничу допомогу(а.с. 147).

Ухвалою суду від 20.02.2023 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 168).

У судове засідання сторони не з`явилися.

Позивач ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с. 48).

Відповідач ОСОБА_2 причину неявки суду не повідомив, заяв або клопотань про відкладання слухання справи, відзиву на позов до суду не надавав. Сповіщався про дату та час судового засідання за адресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку (а.с. 169-170, 171, 174-175), у тому числі, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада» (а.с. 173).

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, прийшов до наступного висновку.

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст.1047 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В силу ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Із норм ст.1051 ЦК України слідує, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У свою чергу, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

На підставі частин 1-3 статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідно до ч.1, ч. 5 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 01.06.2019 року між ним та ОСОБА_2 була укладена розписка про позику грошових коштів в сумі 4000,00 доларів США на строк до 01.09.2019 року (а.с. 21); 15.06.2019 року ОСОБА_2 була укладена розписка про позику грошових коштів в сумі 8000,00 доларів США на строк до 15.09.2019 року (а.с. 20 звор. бік); 17.08.2019 року ОСОБА_2 склав розписку про позику грошових коштів в сумі 2000,00 доларів США на строк до 30.10.2019 року (а.с. 20); а 21.02.2020 року ОСОБА_2 позичив у нього 2000,00 доларів США у строк до 07.07.2020 року, про що також склав відповідну розписку (а.с. 19).

Отже, між сторонами виникли позикові правовідносини. Даний договір є договором позики, укладений у відповідній письмовій формі; складені позичальником розписки є одночасно і підтвердженням укладення договору позики та письмовою формою договору, і підтвердженням умов договору щодо розміру позики і строку повернення, і також підтвердженням отримання позичальником грошових коштів за договором позики у вказаному розмірі. Договір позики є реальним, і з даного договору для позичальника виникли грошові зобов`язання по поверненню позичених коштів у строки, встановлені договором, і відповідно для нього виникли передумови для негативних наслідків, передбачених законом на випадок невиконання грошових зобов`язань чи неналежного їх виконання.

Після спливу терміну виконання грошового зобов`язання ОСОБА_2 не виконав свого обов`язку щодо повернення боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей.

Факт одержання грошей ОСОБА_2 підтверджується розписками, власноруч написаними відповідачем в момент передачі йому суми позики (а.с. 19, 20, 21). Оригінали розписок на момент подачі позову знаходилися ОСОБА_1 , що свідчить про неповернення відповідачем позики.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Тобто виконання зобов`язання в гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише в разі якщо сторони узгодили це у договорі.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18) та від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц (провадження № 61-11515св19).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду також відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц., та зазначила, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній розписками, тобто, у розмірі 16000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті станом на дату ухвалення рішення складає 585097,60 грн. (за офіційним курсом НБУ гривні щодо долара США- 36,5686).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми , якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом із тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження N 12-14гс18) викладена правова позиція, в якій Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у постанові ВСУ від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. ВПВС погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.

Таким чином з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 3 % річних за користування належними йому грошовими коштами у розмірі 134662,61 грн., згідно наданого стороною позивача розрахунку, з яким суд також погоджується.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення суми моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відповідно до пунктів 2, 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження- емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено правовий висновок такого змісту: суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне- за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції, суд враховує прецедент практики Європейського суду з прав людини, якою визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, де визнана презумпція моральної шкоди. Так, рішенням від 27 липня 2004 року по справі «Ромашов проти України», суд стягнув на користь заявника моральну шкоду, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій та має бути подана письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких суд може відхилити вимогу повністю або частково». Суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Позивач стверджує, що відповідач спричинив йому немайнову шкоду, яку оцінює в розмірі 50000,00 грн., проте суду не надав належних та допустимих доказів спричинення моральної шкоди, з чого виходив, визначаючи її розмір саме в цій сумі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Враховуючи, що діями ОСОБА_2 , які полягали у неповерненні протягом тривалого часу боргу, керуючись принципом розумності та справедливості, а також враховуючи суть спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 10000,00 гривень.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

З результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Для підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу адвокатом слід саме у договорі з клієнтом визначити механізми розрахунку свого гонорару. Лише рахунку замало. Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06.03.2019 р.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Матеріали справи містять документальне підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн., а саме: квитанцію до прибуткового касового ордера від 01.02.2023 року (а.с. 155), акт приймання передачі правових послуг (а.с. 156), договір про надання правової допомоги від 23.12.2023 року (а.с. 157-159), ордер (а.с. 161), а тому вказана вимога ОСОБА_1 також підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. (а.с. 1), 496,20 грн. (а.с. 113), 3417,60 грн. (а.с. 126), а всього- 4821,80 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 131, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу,- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на корить ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , борг за договором позики (розпискою) в сумі 16000,00 (шістнадцять тисяч) доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 585097 (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч дев`яносто сім) грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на корить ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі 134662 (сто тридцять чотири тисячі шістсот шістдесят дві) грн. 61 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на корить ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , моральну шкоду в сумі 10000,00 (десять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на корить ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 (десять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на корить ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , витрати по оплаті судового збору у розмірі 4821 (чотири тисячі вісімдесят двадцять одна) грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Т.О. Зуб