С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
__________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/810/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

24 березня 2023 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та стягнення коштів.

ІI. Описова частина

В серпні 2017року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 з вимогами про зобов`язання Відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а також про стягнення з нього половини коштів, які він отримав у зв`язку з здаванням квартири в оренду, що за її розрахунком становило 17100 гривень.

22 серпня 2017 року ухвалою суду позов ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою від 15 вересня 2017 року в справі було відкрито провадження.

Ухвалою від 25 жовтня 2018 року Відповідачу було відмовлено у прийнятті до розгляду його зустрічного позову.

07 жовтня 2019 року судом прийнята заява Позивачки про збільшення позовних вимог, згідно з якою ОСОБА_1 просила суд:

-зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 ;

-усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення Позивачки в квартиру;

-зобов`язати ОСОБА_2 передати Позивачці повний комплект ключів від квартири АДРЕСА_1 ;

-стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в сумі 17100 гривень.

Свої вимоги Позивачка мотивувала наступним.

З 30 квітня 1997 року вона та Відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі, від якого мають спільних дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 вересня 2012 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 19.12.2012.

Під час перебування у шлюбі подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ім`я чоловіка. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2013 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2014 року за Позивачкою було визнано право власності на 1/2 частку у праві власності на вказану квартиру.

Позивачка зазначає, що після розірвання шлюбу вона втратила можливість користування квартирою, Відповідач забрав у неї ключі, позбавивши таким чином доступу до неї. Будь-які прохання повернути ключі Відповідач ігнорував, сам в квартирі не проживаючи, проте використовуючи її для здавання в оренду.

Так, ОСОБА_1 стверджує, що 22 серпня 2014 року вона прийшла до квартири, але двері відчинила незнайома жінка, яка повідомила, що винаймає квартиру у ОСОБА_2 на підставі договору оренди від 24.04.2014, сплативши йому 34200 гривень орендної плати, що підтвердила відповідними документами, копії яких Позивачка долучила до позовної заяви.

Враховуючи, що вона є співвласником квартири, ОСОБА_5 стверджує, що має право на половину орендної плати, отриманої Відповідачем від передачі квартири в оренду, тобто 17100 гривень.

В березні 2019 року від Відповідача надійшов відзив, в якому проти позову він заперечував. Зазначив, що він ніколи не чинив перешкод Позивачці у користуванні квартирою, і доказів зворотнього нею не надано.

Крім того, Відповідач звернув увагу на те, що докази, надані Позивачкою у підтвердження вимог про стягнення коштів, є суперечливими. Зокрема розписки від 18.04.2014 на суму 3000,00 гривень та від 24.06.2014 від 17200 гривень не стосуються договору оренди №1/1 від 24.04.2014, а розписка на суму 14000 гривень підтверджує оплату за оренду належної Відповідачу 1/2 частини квартири. При цьому Відповідач стверджує, що 1/2 частка Позивачки у праві власності на квартиру визнана нею лише з набранням чинності ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.06.2014, при цьому її частина не виділялася в натурі.

У підготовчому засіданні 07 жовтня 2019 року Відповідачем, як він зазначив - у підтвердження його позиції, передано Позивачці ключі від квартири.

У судове засідання сторони не з`явилися. Від Позивачки до суду надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність. Відповідач про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи наявність в справі заяв обох сторін по суті справи, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних матеріалів справи.

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1997 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2012 року шлюб між сторонами був розірваний.

Згідно зі ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року було встановлено, що в період шлюбу Сторонами за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6 . З урахуванням цих обставин судом ухвалено рішення, яким визнано за ОСОБА_1 1/2 часку у праві власності на квартиру. Зазначене рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.06.2014.

Відповідно до положень ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 358 ч. 1 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Посилання ОСОБА_1 на те, що її було обмежено у праві користування своїм житлом не підтверджується жодним доказом. Позивачкою не надано суду в обгрунтування своєї позиції ані письмових доказів (звернення до правоохоронних органів з приводу чинення їй перешкод, відповідей на такі звернення), ані показань свідків, які б були очевидцями будь-яких подій, пов`язаних зі спором щодо її права користування квартирою.

В справі наявне єдине посилання сторони Позивача на факт виклику за адресою: АДРЕСА_2 , працівників поліції, який трапився 20 листопада 2017 року. Натомість, дослідження відеозапису обставин, за яких був здійснений виклик поліції, дозволяє стверджувати, що спір між Сторонами в той день був обумовлений не перешкодами у користуванні квартирою, а спором між батьками щодо виконання регламенту побачень батька з дитиною - малолітньою дочкою ОСОБА_7 .

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, відсутність будь-яких перешкод у здійсненні Позивачкою права користування квартирою підтверджується тим фактом, що Відповідач добровільно у підготовчому засіданні надав їй ключі від квартири, і в подальшому ОСОБА_1 не повідомляла суд про те, що надані їй ключі до замку дверей не підходять.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, зобов`язання Відповідача надати їй ключі та вселення її в квартиру задоволенню не підлягають у зв`язку з необгрунтованістю.

Вирішуючи вимоги про стягнення з Відповідача 1/2 частини орендної плати, отриманої ним за здачу в оренду квартири АДРЕСА_1 , суд звертає увагу на наступне.

В матеріалах справи наявна копія Договору оренди №1/1 від 24 квітня 2014, укладеного 24 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , згідно з якою остання прийняла в оренду квартиру АДРЕСА_1 із щомісячною оплатою в розмірі 8500 гривень.

Вказаний Договір укладений до моменту набрання чинності рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.12.2013, а тому станом на день укладення договору квартира належала Позивачці та Відповідачу на праві спільної сумісної власності, хоч вони вже і не перебували у шлюбі.

Згідно зі ст. 68 Сімейного кодексу України розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Позивачкою не заявлено позовних вимог про визнання недійсним Договору оренди від 24.04.2014, отже суд виходить з його правомірності та дійсності.

17 червня 2014 року набрало чинності рішення суду про поділ майна подружжя, і визначення рівних часток сторін у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Статтею 359 Цивільного кодексу України визначено, що плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, позиція Позивачки про наявність у неї права на половину суми орендних платежів, отриманих Відповідачем від орендодавця в порядку виконання Договору оренди №1/1 від 24 квітня 2014 року є цілком законним та обгрунтованим.

Згідно з п. 3.16 Договору оренди ОСОБА_8 в момент підписання договору зобов`язалася сплатити ОСОБА_2 суму в розмірі 3000 гривень в якості застави. А з моменту дії Договору (з 24.04.2014) внести передплату за 1 місяць та внести заставну суму в сумі базової оплати.

В справі наявні копії наступних розписок ОСОБА_2 про отримання коштів від ОСОБА_8 :

-від 18.04.2014 про отримання 3000 гривень в рахунок Договору оренди №1 від 18.04.2014 згідно з п. 3.16;

-від 23.04.2014 про отримання 14000 гривень в рахунок Договору оренди №1/1 від 24.04.2014;

-від 24.06.2014 про отримання 17200 гривень в рахунок Договору оренди №1 від 18.04.2014 за червень та липень 2014 року, з яких 200 гривень - компенсація комунальних послуг за травень 2014 року.

Оцінюючи вказані розписки на предмет відповідності їх реквізитам укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 . Договору, суд не зважаючи на суперечності у зазначенні дати його укладання, вважає що вони стосуються саме виконання зобов`язань орендарем за Договором №1/1 від 24.04.2014, оскільки розписки цілком відповідають умовам Договору.

Так, розписки від 18.04.2014 та від 23.04.2014 підтверджують виконання ОСОБА_8 умов п. 3.16 Договору, згідно з яким вона мала спочатку сплатити 3000 гривень, після чого, з моменту початку дії Договору, внесла 8500 гривень щомісячний платіж та 5500 гривень до повної суми обумовленого завдатку. Таким чином, згідно з другою розпискою Відповідач отримав платіж за травень 2014 року, а за третьою розпискою - платіж за червень та липень 2014 року.

При цьому ані завдаток в розмірі 8500 гривень, ані 200 гривень за комунальні послуги, не є орендною платою, завдаток згідно з п. 3.17 Договору підлягає поверненню, у зв`язку з чим, на переконання суду, Позивачка має право на стягнення половини орендних платежів за три місяці в сумі 25500 гривень, тобто суми в розмірі 12750,00 гривень.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з Відповідача на користь Позивачки підлягає судовий збір в розмірі пропорційно до задоволених позовних вимог - 466,29 гривень (640 х 12750 / 17500).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

На підтвердження витрат на правничу допомогу Відповідачем надано копію з витягу Договору пор надання правової допомоги від 11.10.2018, укладеного з адвокатом Семашко Д.М., копію Додаткового договору №1 від 11.10.2018 до нього, Акт виконаний робіт від 11.10.2018, згідно з яким правнича допомога у спорі з ОСОБА_1 оцінена в 3250 гривень. Крім того, Відповідачем надано копію квитанції до приходного касового ордера від 21.12.2018 у підтвердження фактичної оплати наданих адвокатом послуг.

Позивачкою не подано заперечень з приводу витрат Відповідача на правничу допомогу, у зв`язку з чим суд не має підстав для їх зменшення.

В той же час, враховуючи що у задоволенні позовних вимог було відмовлено частково, компенсація половини витрат в розмірі 1625,00 гривень підлягає за відмову у задоволенні немайнових вимог, а компенсація другої половини витрат - пропорційно до вимог, у задоволенні яких відмовлено, - 413,38 гривень (1625 х 4350 / 17100).

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відтак, у підсумку розподілу судових витрат стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 1572,09 гривень.

ІV. Резолютивна частина

Керуючись ст. 68 СК України, ст.ст. 321, 358, 359, 369, 383 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину орендної плати за Договором №1/1 від 24.04.2014 в сумі 12750,00 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 1572,09 гривень.

2.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 ,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя: