ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3712/23 Справа № 192/462/22 Суддя у 1-й інстанції - Тітова О.О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу представника Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2022 року (ухваленого під головуванням судді Тітової О.О.) у цивільній справі №192/462/22 за позовом Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2022 року Комунальне підприємство «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради звернулося до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування посилалося на те, що 10 квітня 2019 року сталася з вини їх працівника ОСОБА_1 дорожня-транспортна пригода, який керував транспортним засобом автомобілем «КРАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить позивачу. Під час дорожньо-транспортної пригоди постраждали 12 автомобілів, серед яких і Peugeot, реєстраційний номер НОМЕР_2 належний ОСОБА_2 .. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 травня 2020 року відповідача визнано винним у ДТП та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, задоволено частково, з КП «УРЕА» ДМР на користь позивача стягнуто 95466,46 грн.

Вказана сума була сплачена ОСОБА_2 в повному обсязі. Враховуючи те, що позивач відшкодував за ОСОБА_1 шкоду, яку він заподіяв своїми протиправними діями, позивач просив стягнути з відповідача в порядку регресу 95466,46 грн. сплачених ОСОБА_2 коштів у відшкодування шкоди, 269 грн. мінімальних витрат виконавчого провадження, 2363,87 грн. судового збору за перегляд рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська та 1647,46 грн. витрат за проведення автотоварознавчої експертизи під час розгляду справи апеляційною інстанцією. Просив стягнути з відповідача загальну суму в 99746,79 грн.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вважає,що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги,що вина відповідача в скоєнні ДТП встановлена судовими рішеннями. Відповідно до платіжного доручення від 18 листопада 2021 року ОСОБА_2 позивачем було виплачено відшкодування шкоди,спричиненої пошкодженням її автомобіля в результаті ДТП за участю відповідача. Тому строк для звернення до суду не було пропущено. Не можна погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що при вирішенні спору слід керуватися лише нормами трудового законодавства. Вважає, що в даному випадку слід застосувати положення ст.ст.1187,1188,1191 ЦК України.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзивів на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 113605,25 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради. Під час виконання ним трудових обов`язків з його вини було скоєно ДТП, в результаті якого пошкоджено автомобілі інших осіб.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 травня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Провадження к справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП. Відповідач не оспорює наявність своєї вини в скоєнні ДТП.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року,залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволені частково, з Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_2 стягнуто компенсацію заподіяної майнової шкоди в сумі 85390,55 грн., компенсацію витрат з надання висновку авто товарознавця в сумі 2500 грн., компенсацію судових витрат у сумі 7575,91 грн., разом 95466,46 грн. Судом було встановлено, що ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради та виконував трудові обов`язки, володів транспортним засобом правомірно та з його вини сталося ДТП.

Наданими платіжними дорученнями підтверджуються виплати,понесені позивачем на виконання рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року,

Постановою державного виконавця від 23.12.2021 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №203/2232/19 виданого Кіровським районним судом м.Дніпропетровська 24.11.2021 про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 95466,46 грн. закінчено у зв`язку з фактичним виконанням виконавчого документу.

Відповідно до п.8 наказу №89-к від 21.05.2019 року відповідача ОСОБА_1 , водія автотранспортних засобів автоколони, 21.05.2019 року звільнено за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в результаті винних дій ОСОБА_1 під час виконання ним трудових обов`язків водія автотранспортних засобів автоколони комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради останньому спричинена матеріальна шкода. Судом першої інстанції правильно зазначено,що в даному випадку матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено в КЗпП України.

Позивач в обгрунтування позовних вимог посилався на норми цивільного законодавства, а саме ст. ст.1187,1188,1191 ЦК України та вважав,що вони можуть бути застосованими в силу положень ст.9 ЦК України до трудових відносин,якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Проте позивачем не враховано, що підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені Главою IX КЗпП.

Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником норми цивільного законодавства не застосовуються

За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, покладених на нього трудовими договором.

Окрім того, пред`явлення вказаних позовів з посиланням на норми ЦК ставить працівника в невигідне становище. Так, в трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а в цивільному праві передбачена презумпція вини заподіювача шкоди. До того ж норми ЦК та норми КЗпП регулюють різні правовідносини, у тому числі, щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності.

Згідно з частинами першої і другої статті 130 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, що виникли між сторонами, які є не цивільно-правовими, а трудовими, тому обґрунтовано зазначив, що посилання на статті 1187,1188,1191 ЦК України в даному випадку є неправильним.

Згідно зі статтями 13, 49 ЦПК України лише позивач має право визначати як предмет, так і підставу позову. У цій справі позивач чітко визначив ці елементи позову - це норми ЦК і обґрунтував ними свої вимоги.

Обгрунтовуючи відмову у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення також послався на те, що за нормами трудового законодавства відповідач повинен нести матеріальну відповідальність в розмірі середнього заробітку, однак позивач пропустив встановлений ст.233 КЗпП України строк для звернення до суду із таким позовом.

В апеляційній скарзі представник позивача підтвердив правильність предмету та підстави позову і наполягав на тому, що зазначені правовідносини регулюються саме нормами ЦК як і було правильно зазначено в позовній заяві.

За таких підстав суд першої інстанції помилково,вийшовши за межі позовних вимог, зазначив, що за нормами трудового законодавства відповідач повинен нести матеріальну відповідальність в розмірі середнього заробітку, та позивач пропустив встановлений ст.233 КЗпП України строк для звернення до суду із таким позовом. Такі висновки підлягають виключенню із мотивувальної частини рішення.

Однак вони не впливають на правильність відмови в задоволенні позову з підстав,що виниклі між сторонами правовідносини регулюються не цивільно-правовими нормами і підстави позову позивачем не змінювалися.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За встановлених обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з виключенням з мотивувальної частини рішеннявисновку про те,що за нормами трудового законодавства відповідач повинен нести матеріальну відповідальність в розмірі середнього заробітку, та позивач пропустив встановлений ст.233 КЗпП України строк для звернення до суду із таким позовом, як зайвого.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову,що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 113605,25 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2022 року змінити, виключивши із його мотивувальної частини висновок про те, що за нормами трудового законодавства відповідач повинен нести матеріальну відповідальність в розмірі середнього заробітку, та позивач пропустив встановлений ст.233 КЗпП України строк для звернення до суду із таким позовом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: