Справа № 451/481/17 Головуючий у 1 інстанції: Семенишин О.З.
Провадження № 22-ц/811/2158/21 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Гай О.О.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Радехівської міської ради Львівської області, Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградського міжміського бюро технічної інвентаризації», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про визнання незаконним свідоцтва про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області, Відділу державної реєстрації Радехівської РДА, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ПАТ «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ», про визнання незаконним свідоцтва про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію та визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 . Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно. Зокрема, 1/3 частка у житловому будинку АДРЕСА_1 . За життя спадкодавець особистого розпорядження на випадок своєї смерті не залишив. Не було дане майно також і об`єктом спадкового договору. Вказаний житловий будинок, входив до складу майна колгоспного двору, членами якого були ОСОБА_6 , 1937 року народження (голова колгоспного двору), ОСОБА_7 , 1938 року народження (дружина), ОСОБА_5 , 1964 року народження (син), ОСОБА_8 , 1971 року народження (дочка).

ОСОБА_6 , 1937 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що є відповідний запис у погосподарській книзі, а тому права на частку вказаному дворі станом на 15 квітня 1991 року не набув. В той же час головою колгоспного двору стала ОСОБА_7 , 1938 року народження, згідно свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 26 квітня 1989 року, виданого виконавчим комітетом Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області на підставі рішення Радехівського райвиконкому від 20 квітня 1989 року № 69.

Таким чином, згідно погосподарських книг членами колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року були ОСОБА_7 , 1938 року народження, ОСОБА_5 , 1964 року народження, та ОСОБА_8 , 1971 року народження. Оскільки майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, кожен з трьох вищезазначених осіб був власниками по 1/3 частки вказаного будинку. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору; але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Положеннями ст. 120, ч. 2 ст. 123 Цивільного кодексу Української PCP (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин), якими визначався правовий статус майна колишнього колгоспного двору, передбачено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Зокрема, обставина того, що батько позивача - ОСОБА_5 , 1964 року народження, не втратив права на частку у колгоспному дворі є такою, що не підлягає доказуванню у вказаній справі, адже рішенням Апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2017 року у справі №451/402/15 (провадження № 22-ц/783/523/17) встановлено, що батько позивача набув право власності на 1/3 частки спірного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 за життя. До того ж і положення законодавства, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачало вчинення будь-яких додаткових та обов`язкових дій для набуття права власності на частку у колгоспному дворі. Як зазначалося вище, після смерті батька позивача - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями, які прийняли спадщину є позивач та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , які протягом шестимісячного строку звернулися з відповідними заявами до державного нотаріуса Радехівського нотаріального округу з метою оформлення своїх спадкових прав по 1/6 частки кожна на майно колишнього колгоспного двору, у тому числі і спірного житлового будинку. Варто зазначити, що за життя батько позивача - ОСОБА_5 , право власності на нерухоме майно зареєструвати в органах технічної інвентаризації не встиг, будучи при цьому одним із співвласників такого майна, а чинним на час його створення законодавством (ЦК УРСР та Законом України «Про власність») не було передбачено державної реєстрації речового права власності на нерухоме майно. Крім того, Верховний Суд України у своїй постанові від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12 зазначив, що право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Під час перегляду судом апеляційної інстанції рішення Радехівського районного суду Львівської області від 19 вересня 2016 року у справі №451/402/15 (провадження 22-ц/783/523/17) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в житловому будинку та визнання заповіту недійсним, позивачу у справі стало відомо, що спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з 28 листопада 2003 року більше не зареєстрований за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_7 , а на підставі вищезгаданого свідоцтва про право власності від 26 квітня 1989 року належить останній на праві приватної власності та з 19 січня 2005 року перебуває у іпотеці Державного ощадного банку України. Зокрема, судом у згаданій цивільній справі встановлено, що після смерті ОСОБА_7 , згідно заповіту від 04 лютого 2014 року, посвідченого секретарем виконкому Стоянівської сільської ради Товпа О. Г., спадщину прийняла її дочка ОСОБА_9 . Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 березня 2017 року, ОСОБА_7 за відсутністю достатньої правової підстави на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 26 квітня 1989 року, виданого виконкомом Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області, зареєстровано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав колгоспному двору, на праві приватної власності. Крім того, вищевказаний спірний житловий будинок з 19 січня 2005 року є предметом іпотечного договору від 01 квітня 2004 року № 587 укладеного ОСОБА_7 , як іпотекодавцем, та Державним ощадним банком України як іпотекодержателем. Видача ОСОБА_7 виконкомом Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області одноосібно свідоцтва про право власності на все майно зроблено з порушенням закону та порушує права позивача, як спадкоємця та правонаступника співвласника даного майна ОСОБА_5 . Згідно з ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Верховний Суд України у своєму узагальненні від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що необхідно проаналізувати використання терміну «недійсність» у цивільному законодавстві, оскільки у суддів та учасників процесу виникають певні труднощі в його розумінні. Зокрема, у ЦК (435-15) цей термін застосовується до: визнання прав інтелектуальної власності недійсними (статті 469, 479, 499); недійсності заборони відступлення права грошової вимоги (cт. 1080); визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301); недійсності права вимоги (статті 197, 519); недійсності зобов`язання (статті 198, 548, 565); недійсності акта (cт. 882); недійсності чека (cт. 1102) тощо. Це становище невиправдано розширює поняття «недійсність», підстави його застосування та правові наслідки. Зокрема, некоректним є застосування цього терміну до нормативно-правових актів - у цьому випадку може йтися про їх нечинність або неправомірність (незаконність, протиправність), а також до документів, якими оформлюється, підтверджується право, оскільки право не може бути недійсним - воно або є, або ні. Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об`єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек). Положеннями ст. 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи те, що батьку позивача ОСОБА_5 за життя належала 1/3 частка житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як члену колгоспного двору, то у такому випадку запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 3666068) в частині реєстрації за ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , права власності на 1/3 вказаного житлового будинку підлягає скасуванню. Таким чином, для позивача складно оформити за собою право власності на 1/6 частку у вищезазначеному нерухомому майні, як на спадкову частку. Причиною цьому є наявність фактично чинного, та не скасованого свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 26 квітня 1989 року, виданого ОСОБА_7 , а також запису про іпотеку Державного ощадного банку України, які ускладнюють можливість визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування за законом. За таких обставин позивач не вбачає іншого дієвого виходу з ситуації, що наразі склалася, не інакше як звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого невизнаного майнового права. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частиною другою-четвертою ст. 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За таких обставин, враховуючи принцип рівності часток між спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину належним чином та у встановлений законом строк, розмір частки позивача у спадковому нерухомому майні становить такий же, як і у ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 - 1/6 частки. При цьому відповідачем за вимогою про визнання права власності на спадкове майно є інший спадкоємець, який прийняв належним чином та своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_7 . Натомість за вимогою про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 відповідачем є компетентний орган, який уповноважений вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - Відділ державної реєстрації Радехівської районної державної адміністрації та правонаступника відповідного бюро технічної інвентаризації. До того ж, відповідно до п. 3.4. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (яке було чинним на момент проведення державної реєстрації за ОСОБА_7 ), за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав реєстратор БТІ приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в ній. У своїх діях реєстратор БТІ керується законодавством України. Згідно з п. 3.6. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, рішення реєстратора БТІ про державну реєстрацію прав або про відмову в ній містить: дату й місце прийняття рішення; найменування БТІ та прізвище, ім`я, по батькові реєстратора БТІ; дату прийняття заяви про державну реєстрацію прав та її порядковий номер; прізвище, ім`я, по батькові заявника (заявників); стислий опис об`єкта, щодо якого приймається рішення; реєстраційний номер об`єкта, щодо якого приймається рішення (за наявності); підстави винесення рішення (у разі прийняття рішення про відмову в державній реєстрації прав). Рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в ній оформлюється на бланку БТІ за формою, визначеною у додатку 7, посвідчується підписом реєстратора БТІ та скріплюється печаткою БТІ. Рішення про державну реєстрацію прав або про відмови в ній може бути оскаржено відповідно до законодавства.

Просить ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності від 26 квітня 1989 року, що видане ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 виконкомом Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області на підставі рішення Радехівського райвиконкому від 20 квітня 1989 року № 69; визнати незаконним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав за ОСОБА_7 щодо права власності на частку у розмірі 1/3 житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 право власності на частку розмірі 1/6 у житловому будинку, який знаходить за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 27 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності від 26 квітня 1989 року, що видане ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 Виконкомом Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області на підставі рішення Радехівського райвиконкому від 20 квітня 1989 року № 69.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 право власності на частку розмірі 1/6 у житловому будинку, який знаходить за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано незаконним і скасовано рішення про державну реєстрацію прав за ОСОБА_7 щодо права власності на частку у розмірі 1/3 житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградського міжміського бюро технічної інвентаризації» на користь ОСОБА_3 по 427 (чотириста двадцять сім) гривень судового збору.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального права. Вказує на те, що ОСОБА_5 до дня своєї смерті не набув право власності на частку в спірному житловому будинку та не провів реєстрації права власності на спірну частину житлового будинку, тому права стосовно неї не можуть перейти до спадкоємців, зокрема, до позивача по справі. Також, судом першої інстанції не встановлено обставин, які б перешкоджали спадкодавцю за життя реалізувати своє право на частину спірного житлового будинку і зареєструвати у встановленому порядку право власності. Таким чином, вважає, що частина спірного житлового будинку не є об`єктом спадкування і не ввійшла до спадкової маси, що свідчить про відсутність порушеного права у позивача стосовно неї. Вважає, що належні та допустимі докази того, що порушені права позивача, у справі відсутні. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» подало до суду відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що в реєстрі права власності на будинок АДРЕСА_1 за реєстраційним номером 3666068 помилково вказано власники ОСОБА_7 , а вірно ОСОБА_7 голова колгоспного двору (а.с.254 т.1).

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи проводиться в їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

Cуд установив, що житловий будинок в АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності б/н 26.04.1989, виданого виконкомом Стоянівської сільської ради на підставі рішення Радехівського райвиконкому від 20.04.1989 №69, належить ОСОБА_7 . Будинок перебуває в іпотеці відповідно до Договору іпотеки від 01.04.2004, іпотекодержатель Державний ощадний банк України, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.9 зворот т.1).

Як вбачається із реєстраційної справи будинку в АДРЕСА_1 , спірний житловий будинок зареєстрований за ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право власності від 26.04.1989 на підставі рішення Радехівського райвиконкому від 20.04.1989, витяг надано для застави будинку.

Згідно свідоцтва про право особистої власності на будівлі будинок АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_7 . Видане свідоцтво на підставі рішення Радехівського райвиконкому №69 від 20.04.1989.

Згідно реєстраційної справи будинку в АДРЕСА_1 , а саме довідки з даних погосподарських книг Стоянівської сільської ради, головою колгоспного двору була ОСОБА_7 , ОСОБА_6 чоловік, ОСОБА_5 син, ОСОБА_8 дочка (а.с.11 реєстраційна справа 3666068).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4 №451/402/15 (провадження №22-ц/783/523/17), встановлено, що ОСОБА_5 1964 року народження, не втратив права на частку у колгоспному дворі за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6-8 т.1). Вказана обставина є такою, що не підлягає доказуванню у даній справі, з огляду на те, що встановлена рішення Апеляційного суду Львівської області у справі, у якій брали участь ОСОБА_10 та ОСОБА_1 . Тому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 до дня своєї смерті не набув право власності на частку в спірному житловому будинку і його права стосовно неї не можуть перейти до спадкоємців, зокрема до позивачки, не заслуговують на увагу.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Таким чином, встановивши, що станом на 15 квітня 1991 року право на частку в колгоспному дворі мали ОСОБА_7 , 1938 року народження, ОСОБА_5 , 1964 року народження та ОСОБА_8 , 1971 року народження, суд прийшов до правильного висновку про те, що оскільки майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, кожен з трьох вищезазначених осіб був власниками по 1/3 частки вказаного будинку.

Згідно положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. Подання та отримання документів за заявою про внесення змін до записів Державного реєстру прав здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про внесення змін до запису Державного реєстру прав, про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна відповідний запис скасовується. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про відмову в державній реєстрації прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "б" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування відповідного рішення та відновлюється розгляд документів за відповідною заявою у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до повідомлення КП «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 17.12.2019 №7184, станом на 31.12.2012 року будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за колгоспним двором, голова якого ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Стоянівської сільської ради 26.04.1989, відповідно до рішення Радехівського райвиконкому №69 від 20.04.1989 та записано 26.04.1989 в реєстрову книгу за №494. З лютого місяця 2003 року затверджено Порядок ведення Реєстру прав власності на нерухоме майно. Під час внесення даних до Реєстру прав власності на нерухоме майно на звернення ОСОБА_7 в листопаді 2003 року було допущено технічну помилку. В Реєстрі права власності на вищевказане нерухоме майно за реєстраційним номером 33666068, помилково вказано: власники ОСОБА_7 ; а вірно: ОСОБА_7 голова колгоспного двору (а.с.163 т.1).

Ураховуючи вищенаведене, а також те, що ОСОБА_5 за життя належала 1/3 частка житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , як члену колгоспного двору, відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що обґрунтованою є вимога позивача про визнання незаконним і скасування рішення про державну реєстрацію прав за ОСОБА_7 щодо права власності на частку у розмірі 1/3 житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Із копії спадкової справи №185/2014 року після померлої ОСОБА_7 , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини 26 листопада 2014 року звернулася ОСОБА_1 . Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . ОСОБА_7 залишила заповіт від 04 лютого 2014 року, яким заповіла все своє майно дочці: ОСОБА_1 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Із копії спадкової справи №164/2009 вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 , 19 березня 2009 року із заявою про прийняття спадщини звернулася мати ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_7 дочка ОСОБА_11 . Батьками спадкодавця ОСОБА_5 був ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.7). Спадкодавцю ОСОБА_5 , належала земельні ділянки кадастровий номер: :04:000:0551, :08:000:0551, :07:000:0551, загальною площею 2,1533 га для ОСГ. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 08 липня 2011 року, та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 08.07.2011, свідоцтво видане на ім`я: ОСОБА_7 на 1/2 частину земельних ділянок.

Відповідно позивачка ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , успадкувала 1/6 частку будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, як установлено судом, ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 від 15.03.2018. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить колгоспному двору, головою якого є спадкодавець на підставі свідоцтва по право особистої власності на будівлі, виданого виконкомом Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області 26.04.1989. В цілому житловий будинок складається з трьох житлових кімнат, кухні, коридору, кладови, двох тамбурів. Загальна площа будинку становить 95,7 кв.м, житлова площа становить 51,4 кв.м.

Ураховуючи наведене, вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 права власності на 1/6 частку вищезазначеного житлового будинку є передчасними та не підлягають до задоволення. Тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову в цій частині позовних вимог.

Суд також визнав незаконним та скасував свідоцтво про право власності від 26 квітня 1989 року, що видане ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 виконкомом Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області на підставі рішення Радехівського райвиконкому від 20 квітня 1989 року № 69. Проте повністю з таким висновком суду погодитися на можна.

Відповідно до п.1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі Інструкція) , яка була затверджена заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966 і була чинною на дату видачі зазначеного свідоцтва (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995), реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах та селищах міського типу УРСР проводить бюро технічної інвентаризації виконкому місцевих Рад депутатів трудящих.

Згідно вимог п.10 Інструкції при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій Інструкції (додаток №1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це.

Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток №2 та №2-а) (абз.2 п.13 Інструкції).

За положеннями примітки до п.20 Інструкції колгоспному двору або одноосібному двору видається свідоцтво про право особистої власності на будівлю відповідно до п.18 Інструкції.

Згідно з п.18 зазначеної Інструкції у свідоцтві про право власності, яке видається колгоспному двору, вказується, що будинок належить колгоспному двору і зазначається голова цього двору.

Згідно довідки Стоянівської сільської ради, яка знаходиться в інвентаризаційній справі на спірний житловий будинок, за даними погосподарських книг Стоянівської сільської ради головою колгоспного двору була ОСОБА_7 .

Таким чином, видача свідоцтва про право особистої власності на будівлі не суперечить записам у погосподарських книгах Стоянівської сільської ради та вимогам чинного на той час законодавства, тому відсутні правові підстави для визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності від 26.04.1989, яке видане ОСОБА_7 на підставі рішення Радехівського райвиконкому від 20.04.1989 №69.

Ураховуючи наведене, рішення суду в частині визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності від 26.04.1989, що видане ОСОБА_7 виконкомом Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області на підставі рішення Радехівського райвиконкому від 20.04.1989 №69, слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27 квітня 2021 року в частині задоволення позовних вимог щодо визнання незаконним та скасовання свідоцтва про право власності від 26 квітня 1989 року, що видане ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , виконкомом Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області на підставі рішення Радехівського райвиконкому від 20 квітня 1989 року № 69, та визнання за ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 права власності на частку розмірі 1/6 у житловому будинку, який знаходить за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградського міжміського бюро технічної інвентаризації» на користь ОСОБА_3 по 320,00 гривень судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 16.03.2023

Головуючий

Судді