РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2023 року Київський районний суд м.Харкова в складі:
головуючого судді Зуб Г.А.,
за участю секретаря Черниш О.М.,
за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео-конференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ТБ Слобожанщина» про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, та визнання права власності на частину автомобіля, -
24.09.2021 до Київського районного суду м. Харкова за підсудністю, надійшла позовна заява ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ТОВ «ТБ Слобожанщина», в якій позивачка просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5676/21/033239 від 30.04.2021, укладений між ТОВ «ТБ Слобожанщина» та ОСОБА_5 щодо автомобіля марки Volkswagen моделі Caddy, 2005 року випуску, білого кольору, номер кузову НОМЕР_1 на підставі Договору комісії № 5676/21/033239 від 30.04.2021, укладеного між ТОВ «ТБ Слобожанщина» та ОСОБА_4 ; та визнати за нею право власності на частину автомобіля марки Volkswagen моделі Caddy, 2005 року випуску, білого кольору, номер кузову НОМЕР_1 .
Позовні вимоги мотивовані наступним. 27.11.2015 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який 08.07.2021 рішенням Московського районного суду м. Харкова було розірвано. За час перебування у шлюбі подружжям було набуто майно, зокрема, транспортний засіб автомобіль марки Volkswagen моделі Caddy, 2005 року випуску, білого кольору, номер кузову НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , який було відчужено відповідачу ОСОБА_5 без згода позивача, а тому вчинений правочин слід визнати недійсним, та визнати за позивачем право власності на частину спірної автівки.
Представником відповідача ОСОБА_5 адвокатом Сергєєвою Н.С. наданий до суду відзив, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що підстав для визнання правочину не існує, оскільки відсутність згоди іншого подружжя сама по собі не може бути підставою для визнання правочину недійсним, та ОСОБА_5 є добросовісним набувачем спірного майна, та не знав і не міг знати про сімейний стан відповідача ОСОБА_4 , доказів недобросовісності його дій не надано. Автівка була придбана за кошти, які отримані у дар від матері ОСОБА_7 , про що позивачка не заперечує, а тому відсутні підстави для визнання правочину недійсним. Крім того, відповідачем ОСОБА_5 після купівля автівки було здійснено її дороговартісний ремонт, що суттєво підвищило її вартість.
Представником позивача адвокатом Індутним-Шматько С.М. подані письмові пояснення по справі, в який він вказав, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя, а тому на його відчуження необхідна згода іншого подружжя, та наданий до суду договір дарування укладений в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, що свідчить про нікчемність правочину.
Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, в системі «Електронний суд» від представника позивача адвоката Індутного-Шматько С.М. надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, та просив його задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Прядко О.О. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, та поти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Сергєєва Н.С. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість заявлених позовних вимог, та підстави зазначені у відзиві на позовну заяву.
Представник третьої особи ТОВ «ТБ Слобожанщина» в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторони позивача та третьої особи за наявними в справі доказами.
11.08.2021 вказана позовна заява надійшла до Московського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Крівцову Д.А.
11.08.2021 разом з позовною заявою до суду надійшла заява про забезпечення позову, яка розподілена судді Крівцову Д.А.
Ухвалами судді Московського районного суду м. Харкова від 12.08.2021 вказану справу та заяву про забезпечення позову передано на розгляд Київського районного суду м. Харкова.

24.09.2021 на адресу Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява та заява про забезпечення позову, які розподілені судді Зубу Г.А.

01.10.2021 судом здійснені електронні запити для встановлення місцеперебування позивача та відповідача, відповіді на які надані до суду 01.10.2021.

Ухвалою судді від 01.10.2021 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, та задоволено заяву позивача про письмове опитування учасників справи як свідків.

Ухвалою суду від 01.10.2021 частково задоволено клопотання позивача про забезпечення позову по справі, та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження на спірний автомобіль.

02.02.2023 до суду надано заяву в порядку ст. 93 ЦПК України від відповідача ОСОБА_5

10.02.2022 до суду надано заяву позивача з відповідями на опитування від відповідача ОСОБА_5 .

Протокольною ухвалою суду від 15.11.2022 задоволено клопотання представника позивача та відповідача про участь в судових засіданнях в режимі ВКЗ з використанням власних технічних засобів.

Протокольною ухвалою судді від 16.02.2023 задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка та приєднання до матеріалів справи електронного доказу запису телефонної розмови.

Судом встановлено, що 27.11.2015 між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 укладено шлюб, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08.07.2021, що не заперечується сторонами по справі.

08.01.2020 на ім`я відповідача ОСОБА_4 було зареєстровано автомобіль марки Volkswagen моделі Caddy, 2005 року випуску, білого кольору, номер кузову НОМЕР_1 .

30.04.2021 між ТОВ «ТБ Слобожанщина» (Комісіонером) та відповідачем ОСОБА_4 (Комітентом) було укладено договір комісії № 5676/21/033239 щодо продажу спірного автомобіля (а.с. 24).

30.04.2021 між ТОВ «ТБ Слобожанщина» та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5676/21/033239,

тобто спірного автомобіля (а.с.22). Доказів згоди позивача на його відчуження до суду не надано.

Позивачем змінено прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_8 », та підставою звернення до суду стало те, що відповідач ОСОБА_4 відчужив спірний автомобіль, який є спільним майном подружжя без її письмової згоди, що порушує її права, а тому укладений договір підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення положень статті 61 СК України свідчить про те, що спільною сумісною власністю, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воли були набуті.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя в судовому порядку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частини третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя чи співвласників договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя (іншого співвласника) має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя/співвласників, а й обмежують права іншого з подружжя/співвласників на відчуження спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя/співвласників на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя/співвласників на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя/співвласників (відчужувача) на відчуження спільного майна.

Тобто факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження нерухомим або рухомим майном може бути підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя/співвласників може бути ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) зроблено висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,

актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Велика Палата Верховного Суду вказує, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зроблено висновок про те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

До суду надано копію договору дарування грошей від 08.01.2020 укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , відповідно до якого останній отримав у дар кошти у сумі 49000 грн., та в цей же день день відповідачем було придбано спірний ТЗ. Доказів недійсності вказаного правочину надано не було.

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_4 вказала, що спірний ТЗ було придбано за її кошти, які вона подарувала своєму синові.

Суд зазначає, що спірна автівка була відчужена відповідачем в період перебування в шлюбі з позивачкою. Наданий до суду відео-запис розмови в якості електронного доказу, який підтверджує факт отримання позивачкою компенсації в розмірі 5100 доларів США суд розцінює таким, що не стосується предмету даного спору.

Натомість, суд вважає за необхідне зазначити, що доказів недобросовісності дій відповідача ОСОБА_5 , який на даний час є власником спірного ТЗ, до суду зі сторони позивача не надано.

За вказаних обставин, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні та достовірні докази як кожний окремо так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгялду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, оскільки визнання договору недійсним стосовно майна, яке є неподільним не є ефективним способом захисту її прав, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює у результаті її порушене право, а тому в задоволенні позову слід відмовити за наведених вище обставин.

Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивача.

Керуючись ст.4, ст. 12, ст.45, ч.3 ст.49, ст. ст. 79-81, 141,258-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ТБ Слобожанщина» про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, та визнання права власності на частину автомобіля відмовити в повному обсязі.

Судові витрати компенсувати за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_3 , місцеперебування: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_4 , місцеперебування: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_5 , місцеперебування: АДРЕСА_3 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4 .

Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТБ Слобожанщина», місцезнаходження: м. Харків, вул. Шевченка, 111А, .

Повний текст рішення виготовлено 21 березня 2023 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ