ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2803/20 Номер провадження 22-ц/814/447/23Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2023 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Хіль Л.М.,
секретар Владіміров Р.В.,
з участю прокурора ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та його представників адвокатів Панченко О.О., Шимко А.П., ОСОБА_3 , представника третьої особи ОСОБА_4 адвоката Бибика В.А., представника третьої особи Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» - адвоката Івашина Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в його інтересах адвокатом Панченко Оленою Олександрівною, та апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 02 червня 2021 року, постановлене суддею Материнко М.О. (повний текст складено 14 червня 2021 року),

по справі за позовом військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ДП МОУ «Укрвійськбуд», про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача,

в с т а н о в и в:
У червні 2020 року військовий прокурор Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - МОУ) та в особі державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (далі - ДП МОУ «Укрвійськбуд») звернувся в суд із вказаним позовом.

Позов обґрунтований тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 29.01.1999 нерухоме майно, яке складається із нежитлового будинку літ. «А-2» з підвальними приміщеннями загальною площею 860,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належало на праві власності Державі України в особі Верховної Ради України та перебувало в оперативному управлінні Міністерства оборони України та мало статус військового майна. На підставі Акту приймання-передачі основних засобів від 01.12.1998 22 госпрозрахунковою дільницею м.Полтави Міністерства оборони України вказане майно передано до державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд».
Унаслідок протиправних дій службових осіб ДП МОУ «Укрвійськбуд» зазначене військове майно відчужено на користь третіх осіб. Спірне майно незаконно вибуло з володіння держави, чим спричинено збитки державі.
Відчуження державного військового майна відбулось шляхом укладення біржової угоди від 28.08.2002, продавцем за якою було ДП МОУ «Укрвійськбуд». Відчуження відбулося поза волею та без участі власника вказаного майна держави Україна під час фіктивного банкрутства. Факт незаконного відчуження державного військового майна констатовано у постанові Вищого господарського суду України від 26.10.2017 у справі №917/154/15.
На дату звернення в суд з даним позовом встановлено, що власником нежитлових приміщень у будинку номер АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв.м., реєстраційний номер 11108364, є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2010, який посвідчений приватним нотаріусом Гризуновою О.В.
Прокурор просить суд:
- визнати за державою Україна в особі МОУ право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв. м, реєстраційний номер 11108364, а саме: 1 поверх- коридор 3 площею 7,2 кв.м, кабінет 4 площею 12,8 кв.м, кабінет 5 площею 14,9 кв.м, кабінет 7 площею 14,2 кв.м, шафа 7а площею 0,5 кв.м, шафа 7б площею 0,5 кв.м, коридор 8 площею 9,2 кв.м, санвузол 9 площею 3,6 кв.м.;
- витребувати шляхом вилучення у добросовісного набувача ОСОБА_2 нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв.м, реєстраційний номер 11108364, а саме: 1 поверх - коридор 3 площею 7,2 кв.м, кабінет 4 площею 12,8 кв.м, кабінет 5 площею 14,9 кв.м, кабінет 7 площею 14,2 кв.м, шафа 7а площею 0,5 кв.м, шафа 7б площею 0,5 кв.м, коридор 8 площею 9,2 кв.м, санвузол 9 площею 3,6 кв.м та передати ДП МОУ «Укрвійськбуд» в експлуатацію.
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 02.06.2021 позов задоволено.
Визнано за державою Україна в особі МОУ право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення в будинку номер АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв.м, реєстраційний номер 11108364, а саме: 1 поверх - коридор 3 площею 7,2 кв.м, кабінет 4 площею 12,8 кв.м, кабінет 5 площею 14,9 кв.м, кабінет 7 площею 14,2 кв.м, шафа 7а площею 0,5 кв.м, шафа 7б площею 0,5 кв.м, коридор 8 площею 9,2 кв.м, санвузол 9 площею 3,6 кв.м.
Витребувано шляхом вилучення у добросовісного набувача ОСОБА_2 нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень у будинку номер АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв.м, реєстраційний номер 11108364, а саме: 1 поверх - коридор 3 площею 7,2 кв.м, кабінет 4 площею 12,8 кв.м, кабінет 5 площею 14,9 кв.м, кабінет 7 площею 14,2 кв.м, шафа 7а площею 0,5 кв.м, шафа 7б площею 0,5 кв.м, коридор 8 площею 9,2 кв.м, санвузол 9 площею 3,6 кв.м та передано ДП МОУ «Укрвійськбуд» в експлуатацію.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь військової прокуратури Центрального регіону України судовий збір у розмірі 2 605,50 грн.
Рішення районного суду вмотивовано тим, що прокурор дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та належним чином обґрунтував підстави для захисту інтересів держави прокуратурою. Відчуження спірного майна шляхом укладання біржової угоди від 28.08.2002, продавцем у якій зазначено ДП МОУ «Укрвійськбуд», відбувалося поза волею та без участі власника держави Україна під час фіктивного банкрутства, а факт вибуття майна з володіння держави поза її волею є встановленим належними доказами та наявні правові підстави для його витребування. У даному випадку вимоги про витребування майна у порядку п.3 ч.1 ст.388 ЦК України є похідними від вимог про визнання права власності на спірне майно у відповідності до ст.392 ЦК України, оскільки на теперішній час наявність у держави відповідного права власності не визнається відповідачем, тому воно потребує захисту шляхом задоволення позову про визнання права власності в порядку, передбаченому ст.392 ЦК України.
Вказане рішення суду першої інстанції оскаржили в апеляційному порядку відповідач ОСОБА_2 через свого представника адвоката Панченко О.О та третя особа ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , поданій в його інтересах його адвокатом Панченко О.О., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Вважає, що судом порушено вимоги ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та не враховано правові позиції, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18. Звертає увагу, що військовий прокурор Полтавського гарнізону не обґрунтував у повному обсязі наявність обставин, які б вказували на те, що позивачі, в інтересах яких ним було пред`явлено позов, не здійснювали або неналежним чином здійснювали захист інтересів держави.
Також доводить безпідставність обґрунтування судом першої інстанції при задоволенні позову посиланням на висновки, зроблені в межах кримінального провадження №0000039 від 02.08.2016 щодо протиправних дій службових осіб ДП МОУ «Укрвійскбуд», які полягають у зловживанні службовими повноваженнями на користь третіх осіб, внаслідок яких спірне майно незаконно вибуло з володіння держави, чим заподіяні збитки. Оскільки ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 12.04.2021 ОСОБА_5 , колишнього заступника генерального директора по фінансово-економічній роботі ДП МОУ «Укрвійскбуд», звільнено від кримінальної відповідальності за ст.218 КК України (в редакції 1960 року), у зв`язку з декриміналізацією кримінального правопорушення, тому вирок Подільського районного суду м.Києва від 03.03.2007 (справа №1-175/07) втратив преюдиційне значення. Отже районний суд порушив вимоги ч.6 ст.82 ЦПК України.
Звертає увагу на алогічність висновку районного суду щодо вилучення спірного майна у добросовісного набувача та передачу цього майна ДП МОУ «Укрвійськбуд», вказуючи на відсутність розпорядчих документів про передачу вказаного майна у господарське відання останнього.
Вважає, що районний суд при ухваленні оскаржуваного рішення порушив вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не врахував рішення Європейського суду з прав людини від 09.10.2018 у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України» та не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №48/340. При цьому не дослідив, чи дотриманий справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Тоді як ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, він не міг знати про наявність перешкод для вчинення правочину щодо відчуження майна і такі перешкоди на день вчинення оспорюваного правочину були відсутні.
Звертає увагу на неврахування судом першої інстанції правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №522/2101/15-ц; від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та інш.; постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №521/8368/15-ц, від 27.05.2020 у справі №641/9904/16ц, від 18.11.2020 у справі 3694/1726/18 та інш.
Вважає, що ні прокурор, ні позивачі не довели, що майно, яке було придбано ОСОБА_2 у ОСОБА_6 , є майном, що свого часу придбано відповідно до Біржової угоди №28-02/12 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2002 між ДП МОУ «Укрвійськбуд» та ТОВ «Імідж». Вказаний договір визнаний дійсним рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 22.11.2006, яке є чинним та жодною особою не оскаржувалося, як і рішення цього ж третейського суду від 01.06.2015 про виділення в натурі як самостійний об`єкт права власності та визнання за ПП «УкрБізнесКонсалінг».
Вказує про наявні чинні рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 26.06.2007 у справі №2-3540/07, яким визнано за ОСОБА_7 право власності на самочинну добудову до спірного об`єкту по АДРЕСА_1 , та рішення від 30.08.2007 у справі №2-4427/07, яким задоволено позов ОСОБА_6 , визнано дійсним договір купівлі-продажу, укладений ним з ОСОБА_7 , та визнано за ним право власності на цей об`єкт нерухомості.
Звертає увагу суду, що прокурор надав недостовірні дані щодо правовстановлюючих документів та послідовності набуття права власності на нерухоме мано, власником якого є ОСОБА_2 .
Акцентує увагу, що нежитлові приміщення площею 66,7 кв.м., набуті ПП «УкрБізнесКонсалтінг» на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 01.06.2015 у справі №2/29 в подальшому реалізовані ТОВ «Укрінвест-груп», були вже витребувані від даного підприємства на підставі рішення Господарського суду від 07.05.2018 у справі №917/154/15. Таким чином, прокурором та позивачами не доведено той факт, що майно, яке набув ОСОБА_2 , вибуло із власності держави в особі Міністерства оборони України на підставі Біржової угоди №28-02/12 купівлі-продажу нерухомості від 28.08.2002. Зазначена біржова угода недійсною не визнана.
Заперечує доводи прокурора, що вказана біржова угода є нікчемною, оскільки відповідно до діючого станом на 2002 рік цивільного законодавства договори купівлі-продажу нерухомого майна, укладені на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню.
Вважає, що районний суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, порушив вимоги ст.392 ЦК України та ст.ст.257,261 ЦК України, не з`ясувавши причини звернення прокурора в суд з позовом лише 22.05.2020, тоді як про те, що власником спірного майна є відповідач ОСОБА_2 , йому стало відомо ще у 2016 році, а фіктивне банкрутство ДП МОУ «Укрвійськбуд» припинено постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 у справі №24/612-6-43/234, через набрання чинності вироком у кримінальній справі по обвинуваченню заступника генерального директора по фінансово-економічній роботі ДП МОУ «Укрвійськбуд» ОСОБА_5 за ст.218 КК України. Вказана постанова залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 29.01.2008.
Заперечує преюдиційність фактів, встановлених у справі №917/154/15, в якій встановлено факт незаконного відчуження майна за адресою: АДРЕСА_1 площею 708,98 кв.м. та витребувано від ТОВ «Укрінвест-груп» і від ПАТ «Діамантбанк», оскільки ОСОБА_2 не був залучений до участі в названій справі.
Третя особа ОСОБА_4 у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та постановити нове, яким у позові відмовити в повному обсязі.
Вважає, що оскаржуване рішення впливає на її права та обов`язки, суперечить її охоронюваним інтересам, як добросовісного іпотекодержателя.
Звертає увагу на відсутність висновку суду щодо форми власності майна, на яке суд визнав право власності. При цьому, суд не залучив до участі у справі Верховну Раду, тоді як оспорюване рішення може вплинути на її права і обов`язки, оскільки згідно первісного правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна від 29.01.1999 вказаний об`єкт належить державі в особі Верховної Ради та в оперативному управлінні Міністерства оборони України. Також суд мав залучити до участі у справі Фонд державного майна, який наділений повноваженнями вести облік об`єктів державної власності та здійснювати контроль за ефективним використанням і збереженням таких об`єктів, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 17.09.2020 та від 22.02.2021 по справі №911/956/19.
Вважає, що не залучення Верховної Ради України як первісного власника спірного майна та Фонду державного майна є самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Зазначає, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це буде достатнім аргументом для підтвердження підстав для представництва. Вважає, що звернення прокурора з позовом у червні 2020 року після 5 років із дня, коли Міністерство оборони України дізналося про порушення свого права, полягає у маніпулюванні строками позовної давності, які фактично порушені позивачами. Крім того, вважає, що прокурор не обґрунтував підстави представництва ДП МО «Укрвійськбуд».
Звертає увагу на те, що згідно свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна від 29.01.1999 по АДРЕСА_1 приміщення в цілому складається з будинку літ.А-2 з підвальними приміщеннями загальною площею 860,5 кв.м., а відповідно до біржової угоди №28-02/12 договору купівлі продажу нерухомості від 28.08.2002 цей об`єкт мав загальну площу 763,2 кв.м. Невідповідність площі одного і того ж приміщення, що залишилися не відчуженими, складає 97,3 кв.м., однак на ці обставини районний суд не звернув увагу, не з`ясувавши повно всі обставини справи.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20.07.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , а ухвалою від 28.07.2021 за апеляційною скаргою ОСОБА_8 , поданою в його інтересах адвокатом Панченко О.О./а.с.165, 181 т.2/
26.08.2021 ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» подало відзив на апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , заперечивши проти їх задоволення, наполягаючи на законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції./а.с.195-201 т.2/
26.08.2021 військовий прокурор Полтавського гарнізону подав відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , в якому заперечив проти їх задоволення з підстав, аналогічних викладеним у позові. Просить рішення районного суду залишити без змін, апеляційні скарги без задоволення./а.с.209-216, 224-232 т.2/
Постановою Полтавського апеляційного суду від 18.10.2021 апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 02.06.2021 скасовано. Позов військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та в особі Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача залишено без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції вмотивована тим, що на підтвердження дотримання порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», до позовної заяви приєднано копії листів, направлених військовою прокуратурою Полтавського гарнізону Центрального регіону України від 09.06.2020 на адресу ДП МОУ «Укрвійськбуд» та на адресу МОУ, в яких прокурор повідомив, що військовою прокуратурою буде подана позовна заява про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача для захисту державних та оборонних інтересів. Оскільки вказані листи направленні 09.06.2020, а із позовом до суду військовий прокурор звернувся 22.06.2020, тому є безпідставними твердження про те, що компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави. Військовим прокурором належним чином не обґрунтовано представництво інтересів держави у цій справі та відсутні підстави для представництва військовим прокурором інтересів держави в особі ДП МОУ «Укрвійськбуд».
Постановою Верховного Суду від 23.06.2022 касаційну каргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону задоволено частково.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 18.10.2021 в частині залишення без розгляду позовних вимог військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України скасовано, а справу в указаній частині направлено на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 18.10.2021 в частині залишення без розгляду позовних вимог військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд»- залишено без змін.
Отже, предметом повторного апеляційного перегляду є рішення Октябрського районного суду м.Полтави в частині позовних вимог військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22.08.2022 справу призначено до розгляду./ а.с.4 т.4/
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 25.11.2022 до участі справі залучено ДП МОУ «Укрвійськбуд» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача. /а.с.88-89 т.4/
У суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 та його представники адвокати Панченко О.О, Шимка А.В., Іщук С.М. підтримали доводи своєї апеляційної скарги та апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_4 , наполягаючи на їх задоволенні.
Представник третьої особи ОСОБА_4 адвокат Бибик В.А. підтримав доводи її апеляційної скарги та апеляційної скарги відповідача.
Прокурор Чуйко Д.М. доводи апеляційний скарг відповідача та третьої особи заперечив, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог в інтересах Міністерства оборони України щодо спірного нежитлового приміщення.
Представник Міністерства оборони України - адвокат Москов М.В. приймав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції із використанням власних технічних засобів та з технічних причин не зміг приєднатися до розгляду справи, а отже за правилами ч.4 ст.212 ЦПК України несе ризики із цим пов`язані, про що йому було роз`яснено ухвалою суду від 09.03.2023.
Представник третьої особи ДП МОУ «Укрвійськбуд» адвокат Івашин Є.В. проти апеляційних скарг відповідача і третьої особи заперечив.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши доводи апеляційних скарг у межах перегляду рішення суду першої інстанції, визначених постановою Верховного Суду від 23.06.2022, апеляційний суд встановив такі обставини.
Відповідно до свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна, виданого на підставі рішення виконкому Октябрської районної у м.Полтаві ради №79 від 18.02.1992 Полтавським управлінням Житлово-комунального господарства 21.09.1999, та його дублікату, виданого 11.06.2002, нерухоме майно, яке складається з нежитлового будинку літ.А-2 з підвальними приміщенням загальною площею 860,5 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності Державі в особі Верховної Ради України та перебуває в оперативному управлінні Міністерства Оборони на праві державної власності./а.с.17,18,21 т.1/
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.08.1998 №109 «Про порядок передачі основних засобів і оборотних фондів 22 ГРД» у зв`язку із ліквідацією 22 госпрозрахункової дільниці («22 ГРД») і передачею основних засобів і оборотних фондів філії ДП МОУ «Укрвійськбуд» заборонено реалізацію основних засобів, оборотних фондів, ТМЦ, механізмів і автомобільного транспорту стороннім організаціям та стороннім особам./а.с.245 т.1/
На підставі акта приймання-передачі основних засобів, затвердженого 28.09.1998, 22 госпрозрахунковою дільницею м.Полтава МОУ передано до ДП МОУ «Укрвійськбуд» основні засоби, в тому числі, будівля управління по вул.Фрунзе,6./а.с.210 т.1/.
06.11.2000 арбітражним судом м.Києва порушено провадження у справі №24/612-б-43/234 про банкрутство ДП МОУ «Укрвійськбуд».
Під час процедури санації ДП МОУ «Укрвійськбуд» 28.08.2002 уклало біржову угоду від №28-02/12 купівлі-продажу нерухомого майна та продало покупцю ТОВ «ІМІДЖ» нежитлового будинку літ. «А-2» загальною площею 763,2 кв.м. по АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності №220 від 11.06.2002 (дублікат). Від імені продавця - Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності АВН №864155 від 20.09.2000. /а.с.22-23 т.1/
12.11.2004 за договором купівлі-продажу (реєстровий №Н-8), зареєстрованому Українською універсальною біржею, ТОВ «Імідж» продало приватному підприємству «УкрБізнесКонсалтінг» нерухоме майно по вул.Фрунзе,6 у м.Полтаві у буд. літер А-1 приміщення загальною площею 765,00 кв.м., що складає 39/50 частин об`єкту./а.с.27 т.1/
Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 22.11.2004 (справа №2/2) визнано дійсним вказаний договір купівлі-продажу, зареєстрований на Українській універсальній біржі та визнано за ПП «УкрБізнесКонсалтінг» право власності на нерухоме майно, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 та складається з будинку літер А-1 загальною площею 765,00 кв.м., що становить 39/50 частин об`єкту./а.с.28-30,38 т.1/
Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 01.06.2005 (справа №2/29) виділено в натурі як самостійний об`єкт права власності, належне ПП «УкрБізнесКонсалтінг» нерухоме майно - нежитлове приміщення будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , яке складається: в будинку літер А-2: в приміщенні I поверху шафа 2- 0,40 кв.м., коридор 3 пл.4,2 кв.м., підсобне приміщення 3а пл. 2,70 кв.м., диспетчерська 4 пл.14,70 кв.м., кеімната 5 пл.15,60 кв.м., коридор 7 пл.15,000 кв.м., кабінет 8 пл.9,60 кв.м., коридор 9 пл.4,50 кв.м., загальною площею 66,7 кв.м. Визнано за ПП «УкрБізнесКонсалтінг» право власності як на самостійний об`єкт права власності на вказане виділене у натурі нерухоме майно./а.с.32-36, 39 т.1/
Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.06.2005, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В.І. по р.№3092, ПП «УкрБізнесКонсалтінг» продав ОСОБА_7 нежитлове приміщення загальною площею 64,9 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.40-42 т.1/
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 26.06.2007 (справа №2-3540/07) визнано за ОСОБА_7 право власності на самочинну добудову у вигляді сходів та окремого входу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано КП ПБТІ «Інвентаризатор» зареєструвати за нею право власності на нежитлові приміщення в будинку літ А-2 загальною площею 62,9 кв.м. із самовільно добудовою сходів та окремого входу./а.с.49-50 т.1/
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 30.08.2007 (справа №2-4427/07) визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.07.2007, укладеного у письмовій формі між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та таким, що відбувся. Визнано за ОСОБА_6 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 62,9 кв.м., розташоване у АДРЕСА_1 ./а.с.51-52,53 т.1/
Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.04.2010, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О.В. по р.№1500, ОСОБА_6 продав ОСОБА_2 нежитлові приміщення загальною площею 62,9 кв.м., що знаходяться у буд. АДРЕСА_3 ./а.с.59-63 т.1/
Фіктивне банкрутство ДП МОУ «Укрвійськбуд» припинено постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007 у справі №24/612-6-43/234, через набрання чинності вироком у кримінальній справі по обвинуваченню заступника генерального директора по фінансово-економічній роботі ДП МОУ «Укрвійськбуд» ОСОБА_5 за ст.218 КК України, у зв`язку з поданням завідомо неправдивої інформації про фінансову неспроможність ДП МОУ «Укрвійськбуд» та встановлено факт фіктивного (удаваного, вигаданого) банкрутства підприємства. Вказана постанова залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 29.01. 2008 у справі №24/612-6-43/234.
Задовольняючи позов прокурора, районний суд виходив з того, що факт вибуття спірного майна з володіння Держави в особі позивача Міністерства оборони України поза його волею під час фіктивного банкрутства є встановленою належними доказами обставиною, тому наявні правові підстави для його витребування. Відповідно до правової позиції Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №917/154/15 право особи підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника; оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі ст.392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. У даному випадку вимоги про витребування майна у порядку п.3 ч.1 ст.388 ЦК України є похідними від вимог про визнання права власності на спірне майно у відповідності до ст.392 ЦК України, оскільки на теперішній час наявність у держави відповідного права власності не визнається відповідачем, тому воно потребує захисту шляхом задоволення позову про визнання права власності в порядку, передбаченому ст.392 ЦК України.
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог прокурора в інтересах Міністерства оборони України, враховує такі обставини та норми права.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Згідно ч.ч.3,4 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі, обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
На підтвердження дотримання порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор надав суду листи, які направлені військовою прокуратурою Полтавського гарнізону Центрального регіону України від 09.06.2020 на адресу Міністерства оборони України за вихідним №50-951вих20./а.с.125-128 т.1/
Зі змісту вказаних листів убачається, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000039 встановлено протиправність дій службових осіб ДП МОУ «Укрвійськбуд» та, внаслідок яких на користь третіх осіб незаконно вибуло з володіння держави військове майно, чим спричинено збитки державі. Також заступник військового прокурора повідомив, що військовою прокуратурою буде подана заява про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача для захисту державних та оборонних інтересів. При цьому, Міністерство оборони наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді не оскаржувало, заперечень проти представництва прокурором не висловлювало, щодо задоволення позовних вимог не заперечувало.
Враховуючи викладене, Верховний Суд у постанові від 23.06.2022 у даній справі, яка є предметом повторного апеляційного перегляду, дійшов висновку, що прокурор обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави в суді, дотримався порядку, який передбачений ст.23 Закону України «Про прокуратуру», а тому підстави для залишення позову без розгляду у частині позовних вимог прокурора в особі МОУ відсутні.
Тому доводи апеляційних скарг третьої особи ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 щодо відсутності належного обґрунтування прокурором підстав звернення в суд з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України апеляційний суд до уваги не приймає.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині не залучення до участі у справі Верховної Ради, якій належав спірний об`єкт нерухомості згідно свідоцтва про право власності від 29.01.1999 та Фонду державного майна, який веде облік державного майна та здійснює контроль за його ефективним використанням. Враховуючи, що згідно згаданого свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна воно належить державі в особі Верховної Ради України та в оперативному управлінні Міністерства оборони, останній є належною стороною в цій справі та при відновленні права останнього буде відновлено і право держави. Тим більше, що вказані органи заяв, клопотань або заперечень щодо не залучення їх до участі у справі не заявляли, а прокурор заявив позов саме в інтересах держави.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції щодо задоволення позову в частині позовних вимог, заявлених прокурором в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, апеляційний суд враховує наступне.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
За змістом частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Враховуючи, що позов у цій справі заявлено на підставі статей 392 та 388 ЦК України, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому доводи апеляційних скарг щодо пропуску строку позовної давності не заслуговують на увагу.
Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо заперечення преюдиції судових рішень, якими встановлено факт фіктивного банкрутства ДП МОУ «Укрвійскбуд», у процесі якого спірне нерухоме майно вибуло з володіння держави поза її волею внаслідок скоєння посадовою особою кримінального правопорушення.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України заявлено без порушення строків позовної давності для захисту права власності держави до добросовісного набувача.
У той же час, вирішуючи позовні вимоги щодо визнання спірного майна за державою та витребування його у ОСОБА_2 як добросовісного набувача, апеляційний суд приходить до висновку, що ці вимоги не підлягають до задоволення з огляду на таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Згідно приписів статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенція).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці визнає право договірних держав серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див.mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Allians Limited» проти України від 23.01.2014 (East/West Allians Limited v.Ukraina, заява №19336/04).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (Rysovsкуу V. Ukrаіпе, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 (Кrуvепкуу V. Ukrаіпе, заява №43768/07).
Втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо таке втручання не здійснене «згідно із законом», не переслідує легітимну мету чи не є «необхідним у демократичному суспільстві» (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи закону, в тому числі приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.

У справі, що є предметом цього апеляційного розгляду, відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем згідно договору купівлі-продажу від 27.04.2010 та відкрито володіє спірним нежитловим приміщенням загальною площею 62,9 кв.м. як окремим об`єктом нерухомості, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ), використовуючи приміщення у власних інтересах.

Колегія суддів звертає увагу, що вказане спірне приміщення, яке входило в єдиний об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 , незаконно вибуло з володіння позивача Міністерства оборони України у 2002 році та уповноваженим особам останнього про такий факт було відомо, в усякому разі - із дати припинення провадження у господарській справі щодо банкрутства ДП МОУ «Укрвійськбуд» (постанова Київського апеляційного господарського суду від 31.10.2007) та вироку Подільського районного суду м.Києва від 04.03.2007 по обвинуваченню ОСОБА_9 (заступника генерального директора ДП МОУ «Укрвійськбуд).

Фактичні обставини справи щодо переходу права власності на спірне майно до інших добросовісних набувачів, виділення частини приміщень в окремі об`єкти нерухомості, зокрема, нежитлового приміщення, набутого відповідачем, здійснення його перепланування та фактично створення іншого об`єкту нерухомості з відмінними від первісного технічними характеристиками, витребування частини приміщень від юридичних осіб (ТОВ «Укрінвест-груп» та ПАТ «Діамантбанк») за судовими рішеннями вказують на те, щопозивачу було відомо про юридично значимі дії добросовісних набувачів щодо спірної нежитлової будівлі упродовж тривалого періоду часу.

Однак, лише 22.06.2020 позов в інтересах Міністерства оборони України був заявлений прокурором до ТрофименкаВ.Б., як добросовісного набувача. Таке тривале зволікання власника майна із реалізацією свого права на його витребування апеляційний суд розцінює як відсутність інтересу власника до такого майна. Тому, незважаючи на те, що строк позовної давності щодо захисту права власності не поширюється, колегія суддів визнає таку бездіяльність щодо спірного майна упродовж більше десяти років такою, яка не може виправдовувати легітимність мети втручання у право відповідача на це майно.

Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України» (заява №61333/00) вказав, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, зокрема «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ майнове право особи може бути припинено уразі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

У рішенні ЄСПЛ від 09.10.2015 у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України» (заява №5876/15)суд зауважив, що, пояснюючи «суспільний інтерес» у втручанні у майнові права заявника, уряд навів лише загальний довід про відновлення прав держави на спірне майно (див. пункт 50 Рішення), не стверджуючи про потребу держави у цьому майні з будь-якої конкретної і обґрунтованої причини. Уряд не пояснив, яким чином інтереси держави у майні відповідали «суспільному інтересу» (пункт 62 Рішення). ЄСПЛ дійшов висновку, що втручання у майнові права заявника поклало на нього непропорційний тягар з огляду на визнання недійсним його права власності на майно за наведених обставин, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 64 Рішення).

Доводи прокурора та позивача про необхідність повернення у державну власність нерухомого майна, незаконно відчуженого під час процедури фіктивного банкрутства ДП МОУ «Укрвійськбуд», акцентуючи увагу на особливому статусі цього майна, як майна Збройних Сил України, апеляційний суд визнає недостатніми для виправдання втручання у право мирного володіння цим майном відповідачем, оскільки таким втручанням буде порушено баланс між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

Крім того, апеляційний суд враховує, що спірне майно входило до нежитлової будівлі, яка належить на праві власності державі, та перебувала в оперативному управлінні Міністерства оборони України, частина якої витребувана згаданими судовими рішеннями, ухваленими в порядку господарського судочинства від інших добросовісних набувачів ПАТ «Діамантбанк»» та ТОВ «Укрінвест-груп», однак до цього часу не використовується власником. Позивачем не доведено неможливість використання визнаної за державою та повернутою в управління Міністерства оборони України частини нежитлової будівлі без приміщень, що складають окремий об`єктом нерухомості, який перебуває із 26.04.2010 у володінні добросовісного набувача ОСОБА_2 .

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що втручання у право мирного володіння відповідачем ОСОБА_2 спірним майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і легітимною метою, є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки відсутній справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами відповідача, який зазнає такого втручання. У даному випадку таке втручання є непропорційним між метою витребування майна на користь держави, яка не використовує це майно через уповноважені органи більше двадцяти років) та засобами, які використовуються для її досягнення (витребування від добросовісного набувача). При цьому буде порушений справедливий баланс, оскільки ОСОБА_2 , як добросовісний набувач , внаслідок такого втручання в його право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар.

Тому апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційних скарг відповідача та третьої особи, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові прокурора, заявленому в інтересах Міністерства оборони України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376 п.п.3.4, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п ос т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , поданою в його інтересах адвокатом Панченко Оленою Олександрівною задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 02 червня 2021 року в частині задоволення позову прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог прокурора відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15.03.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

Л.М. Хіль