Номер провадження: 22-ц/813/396/23
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2020 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 40,2 кв.м. за набувальною давністю (т. 1, а.с 2-85).

05 лютого 2020 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Шенцева О.П.) у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності відмовлено (т.1, а.с 122-126).

06 березня 2020 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 засобами Укрпошти направила апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2020 року. Апелянт не погоджується з вказаним рішенням у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у оскаржуваному рішенні, обставинам даної справи. На думку апелянта, підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, визначеному законом. Крім того, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що нібито Одеська міська рада є неналежним відповідачем по даній справі, адже до компетенції Одеської міської ради відноситься відчуження комунального майна. Крім того, 25.11.1991 територіальною громадою міста Одеси було набуто право комунальної власності на весь житловий та нежитловий фонд, зокрема і на квартиру АДРЕСА_2 . Також апелянт вважає, що позивачем було надано достатню у своїй сукупності кількість належних доказів на доведеність позовних вимог, які не були враховані судом першої інстанції. Тому апелянт просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.2020 року. Розгляд справи проводити за участю апелянта та/або його представника (т. 1, а.с. 129-137).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

16.03.2023 від представника Одеської міської ради Соболь Я.О. та від представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 надійшликлопотання про проведення судового засідання за їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази не можуть вважатися належними, оскільки житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 в комунальній власності територіальної громади м. Одеси та на балансі КП «ЖКС «Фонтанський» не знаходиться, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Апеляційний суд частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає необхідним зазначити таке.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 з 28.12.1994 та його мати ОСОБА_3 з 20.07.1988 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 (відповідно до відмітки реєстрація здійснена відділом внутрішніх справ Приморського району) (т. 1, а.с. 6). Відомості щодо реєстрації вказаних осіб містяться, також, в Домовій книзі для реєстрації громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_4 (т. 1, а.с. 42-47).

З листа КП «ЖКС «Фонтанський» від 04.12.2015 № 2678 вбачається, що будинок АДРЕСА_3 на балансі КП «ЖКС «Фонтанський» не перебуває, у колі відомчих будинків не значиться (т. 1, а.с. 54). Аналогічна відповідь була надана листом вих. № 2978 від 28.12.2018 (т. 1, а.с. 72).

Відповідно до листа Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 08.06.2017 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 в комунальній власності територіальної громади м. Одеси та на балансі КП «ЖКС «Фонтанський» не знаходиться (т. 1, а.с. 66).

Згідно з листом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 04.02.2019 № 01-13/68/2вих, будівля № 5 і квартира АДРЕСА_5 на балансі КП «ЖКС «Фонтанський» не значиться і ніколи не перебувала. Зокрема, за вказаною адресою: знаходиться дошкільний навчальний заклад «Ясла-садок» № 58 комбінованого типу Одеської міської ради (т. 1, а.с. 76).

Відповідно до довідки директора навчально-виховного комплексу «Школа 1-го ступеню Дитячий садок № 58 з поглибленим вивченням англійської мови» від 13.04.2007 ОСОБА_5 дійсно працює в навчально-виховному комплексі № 58 з 01.04.1979 на посаді двірника по 04.10.2000, а з 04.10.2000 переведена на посаду охоронника відповідно до наказу № ІІІ (т. 1, а.с. 211).

Відповідно до листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 13.05.2021 № 01-13/312/1 розпорядження Приморської РА ОМР від 25.05.2010 № 470 в частині відкриття особового рахунку на квартиру АДРЕСА_5 на громадянина ОСОБА_1 прийнято на підставі особистих звернень, наданих документів та у відповідності до чинного законодавства України, ст.ст. 103,106 Житлового кодексу України (т. 1, а.с. 181).

Відповідно до листа КП «БТІ» Одеської міської ради № 1936-11/211 від 17.05.2021 відомості щодо того чи реєструвалася будинкова книга для реєстрації громадян, проживаючих по скверу ім.. 9 січня (чинне найменування пл. Старосінна), буд. 5 від 13.11.1971 й хто саме та на якій правовій підставі був відповідальний за ведення вищезазначеної будинкової книги в КП «БТІ» ОМР відсутні (т. 1, а.с. 182).

Відповідно до листа Державного архіву Одеської області Одеської обласної державної адміністрації № 2220/06-20 від 17.05.2021 документи про реєстрацію проживання н території Одеси та області до Державного архіву Одеської області не надходили (т. 1, а.с. 204).

Відповідно до відповіді департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради № 1236-11.1-34 від 11.05.2021 документи Відділу внутрішніх справ Приморського райвиконкому м. Одеси на зберігання до департаменту не надходили (т. 1, а.с. 205).

В матеріалах справи містяться квитанції про сплату ОСОБА_3 за спожиті комунальні послуги від 26.03.1984, 27.11.1984, 14.10.1985, 16.08.1990, 10.12.1991 (т. 1, а.с. 212,213).

Оцінка апеляційного суду

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Під час вирішення спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, що: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна у її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливе лише за наявності у сукупності таких умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та безперервний строк володіння ним. Аналіз поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, дає підстави для висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В основі такого переконання добросовісного володільця задля набуття права власності за давністю володіння має бути певна справедлива підстава (justus titulus), яка з переконливо давала достатні й обґрунтовані підстави для такого володільця бути впевненим у правомірності такого набуття для себе, у власному інтересі та від свого імені (постанова КЦС ВС від 26.03.2020 в справі № 323/3719/15)

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи в постанові № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що за змістом ст. 344 ЦК України набуття права власності на майно за набувальною давністю можливе за умови заволодіння майном без наявності відповідної правової підстави (договір оренди, позички, інші підстави для користування вказаним майном (наприклад, ордер про вселення, реєстрація місця проживання спеціально уповноваженими органами тощо).

Разом з тим, за обставинами даної справи місце проживання позивача зареєстроване в спірній квартирі з 28.12.1994. За таких обставин, виключається кваліфікація правовідносин в даній справі на підставі положень ст. 344 ЦК України.

Як було вище зазначено, відповідно до листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 13.05.2021 № 01-13/312/1 розпорядження Приморської РА ОМР від 25.05.2010 № 470 в частині відкриття особового рахунку на квартиру АДРЕСА_5 на громадянина ОСОБА_1 прийнято на підставі особистих звернень, наданих документів та у відповідності до чинного законодавства України, ст.ст. 103,106 Житлового кодексу України (т. 1, а.с. 181).

Відповідно до ст. 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено відповідно до вимог законодавства України. За положеннями ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Щодо ефективного способу захисту

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті передбачений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Разом з тим вказаний перелік не є вичерпним, що логічно випливає зі змісту частини 3 статті: суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Одночасно, частина друга статті встановлює, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду в своїй постанові від 10.11.2021 р. в справі № 361/3659/18 зазначив, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

За обставинами даної справи ОСОБА_1 звернулись до Одеської міської ради з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Разом з тим, вказаний спосіб захисту, обраний позивачем, не є ефективним для захисту його порушеного права, оскільки не відповідає специфіці спірних правовідносин. Враховуючи зазначене, в контексті ст. 5 ЦПК України, апеляційний суд відповідно до викладеної в позові вимоги визначає ефективний спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції необхідно звернути увагу на те, що особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника, чого судом першої інстанцій під час розгляду справи зроблено не було.

Як зауважив ЄСПЛ в рішенні «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02.03.2011 року в п.п. 40-42, 44 згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Колегія суддів дослідивши в сукупності обставини даної справи, норми діючого національного та міжнародного законодавства, практику судових органів вищих інстанцій враховуючи, що право на житло є невід`ємним правом людини, гарантованим Конвенцією та Конституцією України, а позбавлення житла є крайньою мірою, дійшла висновку, що відмова у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з врахуванням конкретних обставин справи не забезпечить ефективного судового захисту та не змінить ситуацію правової невизначеності, яка фактично має місце в справі та триває значний час.

Згідно з ч.ч. 3-5 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ч. 4 ст. 5 цього Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

У випадку, що розглядається, позивач, не вірно визначивши ефективний спосіб захисту, отримав відмову у визнанні права власності на спірне майно. Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач Одеська міська рада, впродовж розгляду справи, з врахуванням наданих пояснень в процесі розгляду справи та матеріалів справи, фактично підтвердила статус спірного майна як такого, що внаслідок тривалого часу не має чіткого правового статусу, а тому для підтвердження правого статусу позивача як користувача спірного майна, який є об`єктивно більш слабкою стороною у спірних правовідносинах у порівнянні з державою та органами місцевого самоврядування, в порядку ст. 5 ЦПК України апеляційний суд вважає необхідним визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_2 , загальною площею 40,2 кв.м., а також право на приватизацію вказаної квартири в порядку, визначеному законом.

Одночасно, апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не в повній мірі встановив обставини, що мають значення для справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право користування квартирою АДРЕСА_2 , загальною площею 40,2 кв.м. та право на приватизацію вказаної квартири в порядку визначеному законом.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік