Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3545/22 Головуючий у 1-й інст. Шульги О.М
Категорія 11 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Руденко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

справу №279/3545/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , про усунення перешкод, зняття з реєстрації

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 грудня 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Шульги О.М. в м.Коростені,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої діє мати ОСОБА_2 . Просила усунути перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 та її малолітньої доньки ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття їх із зареєстрованого місця проживання за адресою: буд. АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 серпня 1994 року набула право спільної власності на 1/3 частку у будинку АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками будинку стали колишні члени її сім`ї: донька ОСОБА_4 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_5 » та колишній чоловік ОСОБА_6 , із яким вона розлучилася 22 вересня 2001 року. ОСОБА_2 зареєстрована у будинку із 22 вересня 2006 року, а після одруження та народження доньки ОСОБА_3 , а саме, з 11 червня 2013 року за адресою будинку зареєстровано місце проживання новонародженої доньки відповідача. Її донька разом із малолітньою онучкою 25 грудня 2014 року виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації та з того часу до місця свого проживання в м.Коростені не поверталися. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 проживають у зареєстрованому шлюбі із 09 лютого 2013 року та є батьками ОСОБА_3 . Вони разом проживають у Російській Федерації, куди ОСОБА_7 виїхав у 2016 році. Реєстрація відповідачів у будинку позбавляє її (позивача) можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном для вільного використання та проживання, зокрема скористатися своїм правом на отримання субсидії на оплату комунальних послуг. Відповідачі не проживають у будинку, не сплачують комунальних платежів, в утриманні житла участі не беруть, їх особисті речі у будинку відсутні та будинком не цікавляться. Перешкоди у користуванні будинком відповідачам не чинилися. Дочка не відмовляється подати заяву про зняття її та онуки з реєстрації, але запровадження в Україні військового стану не дозволяє їй приїхати та особисто подати відповідну заяву до уповноваженого органу.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що з 25 грудня 2014 року відповідачі виїхали на простійне місце проживання до Російської Федерації та з того часу до місця свого проживання в м.Коростені не поверталися. Відповідно з того часу відповідачі не сплачують комунальних платежів, в утриманні житла участі не беруть, особисті речі у будинку відсутні. Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами, копії яких суду надані. Відповідачі не беруть участі в утриманні житла, не використовують його за призначенням, що обмежує конституційне право позивача на здійснення та реалізацію права власності. Відповідач ОСОБА_2 на електронну адресу суду подала заяву, в якій позовні вимоги визнала та просила суд позов задовольнити, але суд першої інстанції таких обставин не врахував, що призвело до постановлення неправильного рішення.

Відзиву на апеляційну скаргу не находило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні, проведеному за клопотання представника позивача в режимі відеоконференції, адвокат позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Інші учасники справи до суду не з`явилися. ОСОБА_2 спрямувала заяву про розгляд справи у її відсутність. Одночасно у заяві повідомила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. При цьому звертає увагу на те, що є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , але вкінці 2014 року вона разом із донькою ОСОБА_9 та чоловіком виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації. Із того часу вони в м.Коростень не поверталися та найближчим часом вона повертатися не збирається через складну політичну ситуацію. З незалежних від неї причин не може виконувати обов`язків із утримання будинку. Мати їй перешкод у здійсненні права власності щодо будинку не чинить, але її реєстрація здійснює перешкоди для її матері. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У відповідності до ст.1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно з ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.ст.316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом із тим, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном відповідно до ст.391 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 серпня 1994 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно будинок АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 1/3 частці кожному співвласнику (а.с.5-6).

ОСОБА_4 09 лютого 2013 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 09 лютого 2013 року (а.с.15).

ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 народила дочку ОСОБА_3 , що доводиться копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим 05 червня 2013 року (а.с.10).

Відповідно до будинкової книги ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , а 11 червня 213 року її донька ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Отже, ОСОБА_11 наразі є співвласником житлового будинку та їй на праві власності належить у ньому 1/3 частка. У матеріалах справи відсутні докази поділу житлового будинку у натурі, а тому відповідач ОСОБА_11 має право користуватися усім спірним будинком, оскільки її 1/3 частка присутня у всьому будинку. Також не надано доказів припинення за ОСОБА_11 права власності в 1/3 частці в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений (ст.41 Конституції України, ст.ст.316-319 ЦК України), крім випадків передбачених законом, то власник (співвласник) не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. За таких обставин, оскільки співвласнику ОСОБА_11 належить право володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке належить їй на праві власності, то у даному випадку за жодних обставин вона не може бути позбавлена права користуватися належним їй на праві спільної часткової власності спірним житловим будинок, оскільки у протилежному разі вона не у спосіб, передбачений законом, буде позбавлена права власності. У даному випадку право власності без права користування існувати не може, бо місце проживання власника на зміст права власності не впливає. Право власності є непорушним.

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є малолітньою донькою відповідача ОСОБА_11 , яка є співвласником спірної житлової нерухомості. Місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, що випливає зі змісту ст.160 СК України, а тому підстави для визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, також відсутні, оскільки вона є членом сім`ї співвласника житлового будинку та мусить проживати там, де проживає її матір.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема житловим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщення відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, якщо відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, то відсутні підстави для задоволення вимоги про зняття такої особи з реєстраційного обліку, враховуючи похідний характер останньої вимоги.

Із огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_11 є співвласником майна, з приводу користування яким порушено спір, то підстави для задоволення позову відсутні, а позбавлення прав власника допускається лише на підставі і в порядку, встановленому законом та за умови відшкодування вартості належного особі майна.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідач визнала позовні вимоги та просила задовольнити позов, не змінюють висновків суду першої інстанції, оскільки суд відповідно до положень ст.206 ЦПК України не приймає визнання позову, якщо воно суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В даному випадку визнання позову суперечить закону, враховуючи абсолютність права власності та його непорушність, та погіршує становище малолітньої особи, а тому не є безумовною підставою для задоволення позову.

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовує та з огляду на вищевикладене додаткового правового обгрунтування не потребує.

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишає без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: