Справа № 346/960/22
Провадження № 22-ц/4808/33/23
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.,

секретаря Петріва Д.Б.

за участю представника апелянта Якубенко С.С.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Марціновської Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області на рішення Коломийського міськрайонного суду від 24 травня 2022 року, ухвалене у складі судді Калинюка О.П. в м. Коломия, у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, третя особа: Печеніжинська селищна рада, про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із наведеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона працює на посаді бібліотекаря ІІ категорії дитячої бібліотеки-філії ім. В.Грабовецького публічної бібліотеки відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради.

28 січня 2022 року її було повідомлено про необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, а також попереджено, що у випадку неподання документа, який підтверджує таке щеплення, її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Наказом відповідача від 31 січня 2022 року № 09/к її відсторонено від роботи з 31 січня 2022 року включно на час відсутності щеплення з пред`явленням відповідних підтверджуючих документів про вакцинацію або протипоказання, без збереження заробітної плати.

Вказаний наказ є незаконним та таким, що грубо порушує її конституційне право на працю, оскільки при відстороненні її від роботи у зв`язку з відсутністю у неї щеплення проти COVID-19 роботодавцем не було дотримано вимог частини шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог частини другої статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» щодо недопуску її до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Фактично наказ винесено на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту її відмови чи ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання нею медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Посилаючись на наведене, позивачка просила визнати незаконним та скасувати наказ № 09/к від 31 січня 2022 року про відсторонення її від роботи, поновити (допустити до роботи) на займаній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час відсторонення від роботи з 31 січня 2022 року до дня ухвалення судовогорішення, а також понесені судові витрати.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області № 09/к від 31 січня 2022 року про відсторонення від роботи з 31 січня 2022 року бібліотекаря ІІ категорії дитячої бібліотеки-філії ім. В.Грабовецького смт. Печеніжин Коломийського району Івано-Франківської області Кузик Марію Юліанівну.

Поновлено з 31 січня 2022 року ОСОБА_1 на посаді бібліотекаря ІІ категорії дитячої бібліотеки-філії ім. В.Грабовецького смт. Печеніжин Коломийського району Івано-Франківської області.

Стягнуто з відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 січня 2022 року по 28 лютого 2022 року включно в розмірі 7 947 гривень 28 копійок.

Ухвалено, що рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на вказаній посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено у зв`язку з їх безпідставністю.

Стягнуто з відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області в дохід держави судовий збір в розмірі 1 984 гривні 80 копійок.

На рішення суду відділ культури і туризму Печеніжинської селищної ради подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що суд не врахував положення статті 43 Конституції України у співвідношенні зі статтею 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Отже, забезпечення безпеки життя і здоров`я людини є пріоритетним над правом на працю. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.

Також суд не звернув увагу, що перелік підстав для відсторонення працівників від роботи, визначений статтею 46 КЗпП України, не є вичерпним. Положення вказаної статті передбачають можливість його розширення.

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачена можливість відсторонення від роботи працівників окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб (крім тих, які зазначені у цій статті) у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Міністерство охорони здоров`я України, як головний орган у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, своїм наказом від 04 жовтня 2021 року № 2153 затвердило Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Наказом від 30 листопада 2021 року № 2664 даний Перелік було доповнено. В пункті 7 цього Переліку чітко вказано, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники органів місцевого самоврядування.

Тому твердження суду першої інстанції про те, що стороною відповідача не надано доказів того, що гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, віднесено до переліку інфекційних хвороб, з метою захисту від яких передбачені обов`язкові профілактичні щеплення, є безпідставними.

Апелянт вказує, що перед видачею оспорюваного наказу позивачку було повідомлено про те, що вона підлягає обов`язковій вакцинації проти COVID-19 та попереджено, що у випадку неподання до 31 січня 2022 року документа про вакцинацію чи документа про наявність протипоказань, вона буде відсторонена від роботи. З даним повідомленням позивачка була ознайомлена, що підтверджується її особистим підписом, однак до 31 січня 2022 року нею не було подано жодного документу, зазначеного в повідомленні, що засвідчує факт її відмови чи ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення. Відтак, відсторонення позивачки від роботи відбулося законно.

Також апелянт зауважує, що позивачка не позбавлена права на працю, оскільки її не звільнено з роботи, а лише відсторонено від виконання її функціональних обов`язків за відсутності щеплення, яке в силу її професійної діяльності є обов`язковим. Крім того, 01 березня 2022 року набрав чинності наказ Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2022 року № 380«Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153», тому на сьогоднішній день позивачка допущена до роботи.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Зазначила, що відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати є грубим порушенням права на працю, передбаченого статтею 43 Конституції України, та відбулося з порушенням процедури відсторонення від роботи, визначеної частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Також відповідачем не доведено, що гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, віднесено до переліку інфекційних хвороб, з метою захисту від яких передбачені обов`язкові профілактичні щеплення, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсторонення її від роботи проведено керівником відповідача без достатніх правових підстав.

Крім того, вимога надати відомості, що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання є порушенням права на конфіденційність та повагу до приватного життя.

У зв`язку з наведеним, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта скаргу підтримала, просила її задоволити.

Позивачка та її представник скаргу заперечили, просили відмовити в її задоволенні.

Представник третьої особи в засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень частини другої статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працює на посаді бібліотекаря ІІ категорії дитячої бібліотеки-філії ім. В.Грабовецького публічної бібліотеки відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради, що підтверджується даними трудової книжки позивачки (а.с. 13-14).

28 січня 2022 року позивачку було повідомлено про необхідність до 31 січня 2022 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти СОVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595 за формою № 028/1-о, та попереджено, що у випадку ненадання до вказаної дати одного із зазначених документів, 31 січня 2022 року її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ (а.с. 16).

Наказом відповідача від 31 січня 2022 року № 09/к ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 31 січня 2022 року включно на час відсутності щеплення проти СОVID-19 до моменту проведення щеплення з пред`явленням відповідних підтверджуючих документів про вакцинацію або протипоказання, без збереження заробітної плати (а.с. 17).

Також встановлено, що наказом від 01 березня 2022 року № 12/к позивачку з 01 березня 2022 року допущено до роботи (а.с. 43).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що стороною відповідача не надано доказів, що гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, віднесено у встановленому законом порядку до переліку інфекційних хвороб, з метою захисту від якої передбачені обов`язкові профілактичні щеплення. Тому відсторонення позивачки від роботи проведено керівником відповідача без достатніх правових підстав, визначених на законодавчому рівні. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що оспорюваний наказ слід визнати незаконним та скасувати, а позивачку поновити на займаній нею посаді з дня її відсторонення зі стягненням з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31 січня 2022 року по 28 лютого 2022 року, оскільки з 01 березня 2022 року позивачку вже поновлено на займаній посаді.

Однак погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, враховуючи наступне.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020 (230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 ЦК України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон № 1645-ІІІ) визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

За статтею 1 Закону № 1645-ІІІ протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Наказами МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року та № 2664 від 30 листопада 2021 року до Переліку № 2153 внесено зміни, а саме доповнено новими пунктами. Після внесення змін до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83; органів місцевого самоврядування; закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності; комунальних підприємств, установ та організацій.

Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року№ 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, зокрема на період воєнного стану:

- фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19;

- фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях;

- закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану;

- пункт 41-6 постанови № 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».

Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19. Відповідачем застосовано до позивача відсторонення від роботи до набрання чинності вказаними нормативно-правовими актами.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон № 4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом МОЗ України № 66 від 14 квітня 1995 року (далі - Інструкція № 66).

Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.

Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).

Отже, відмова або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 є підставою для відсторонення від роботи працівників, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням відповідно до наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 зі змінами. Як виняток, невакцинований працівник може бути допущений до роботи, якщо надасть роботодавцю медичний висновок про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

При цьому саме працівник має надати роботодавцю документи, які підтверджуватимуть проходження повного курсу вакцинації проти COVID-19 або першого етапу вакцинації (одна доза), або надати медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Встановлено, що ОСОБА_1 не надала роботодавцю документ на підтвердження наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти COVID-19, у зв`язку з чим наказом відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради від 31 січня 2022 року № 09/к позивачку відсторонено від роботи з 31 січня 2022 року на час відсутності щеплення проти СОVID-19 до моменту проведення щеплення з пред`явленням відповідних підтверджуючих документів про вакцинацію або протипоказання, без збереження заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

При розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що ОСОБА_1 працює бібліотекарем у дитячій бібліотеці-філії ім. В.Грабовецького публічної бібліотеки відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради та належить до працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Позивачка була ознайомлена з необхідністю обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Також ОСОБА_1 була повідомлена про необхідність надання її керівнику до 31 січня 2022 року документа, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від СОVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595 за формою № 028/1-о.

Водночас позивачка не надала роботодавцю вказані документи.

У даному випадку індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права на працю, в тому числі на заробітну плату, відпочинок та соціальний захист, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, в тому числі дітей, які відвідують бібліотеку, беруть участь у культурно-просвітницьких заходах, які проводяться в бібліотеці, та відповідно до чинного законодавства не підлягають вакцинації.

Право позивачки на працю у дитячій бібліотеці було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивачка ухилилась від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на те, що за позивачкою на період відсторонення зберігалось робоче місце, трудовий договір не було припинено на час відсторонення, нарахування заробітної плати мало б відновитись одразу після усунення причин, що зумовили відсторонення та після допуску позивачки до роботи, апеляційний суд не встановив порушення права ОСОБА_1 на працю, що передбачене у статті 43 Конституції України.

Як вбачається з представлених відповідачем доказів: посадової інструкції, щоденника роботи, плану роботи та звіту про роботу бібліотеки за 2022 рік, ОСОБА_1 з огляду на посадові обов`язки безпосередньо контактувала з дітьми, також була залучена до культурно-масових заходів за їх участі. Тому враховуючи характер виконуваних обов`язків, приймаючи до уваги відсутність доказів наявності дистанційної/надомної форми організації праці позивачки, загрозу, яку потенційно могла нести позивачка як невакцинований працівник, колегія суддів вважає дії в.о. начальника відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради щодо відсторонення позивачки від роботи в даному випадку пропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. Позивачкою не доведено, а судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення позивачки від роботи становило непропорційне втручання у її приватне життя.

Оскільки підстави для визнання незаконним та скасування наказу відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради від 31 січня 2022 року № 09/к про відсторонення позивачки від роботи не знайшли свого підтвердження, то у суду відсутні були і правові підстави для задоволення вимог позову в частині поновлення позивачки на займаній посаді з 31 січня 2022 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 січня 2022 року по 28 лютого 2022 року.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, а також допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Керуючись ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області задоволити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 24 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до відділу культури і туризму Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, третя особа: Печеніжинська селищна рада, про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 травня 2023 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Фединяк В.Д.

Максюта І.О.