Справа № 447/177/21 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/2062/22 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 13 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , як спільного майна подружжя, в сумі 95051 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 22.04.2017 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 , від подружнього життя з яким у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу ними придбано автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, право власності на який зареєстровано за відповідачем, а оскільки згоди щодо користування спірним автомобілем між ними не досягнуто, відповідач не визнає її права на автомобіль і це майно є неподільним, тому просила присудити їй грошову компенсацію за належну частку в автомобілі, залишивши автомобіль відповідачу.

У лютому 2021 року ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов, в якому просив здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що вказана квартира придбана ними під час шлюбу за спільні кошти, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу між ними з урахуванням рівності часток по 1/2 частині квартири кожному з них, позаяк, квартира зареєстрована на праві власності за відповідачкою.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 13 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 у користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , як спільного майна подружжя, в сумі 95051 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 2050 грн. 24 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову і ухвалити в цій частині нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Апелянт вважає, що суд допустив порушення норм матеріального права, не застосувавши матеріальний закон, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, та допустив порушення норм процесуального права, не давши належної правової оцінки доказам, які підтверджують, зокрема, ту обставину, що квартира набувалась у власність подружжя, оскільки право власності на квартиру зареєстроване під час шлюбу, а тому презюмується, що вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Окрім того, звертає увагу, що він надавав нотаріально посвідчену заяву про згоду на купівлю спірної квартири, в якій зазначено, що квартира купується за кошти, набуті подружжям під час шлюбу. Просить також врахувати, що під час шлюбу проводився ремонт у квартирі, купувались меблі, на що були витрачені спільні кошти подружжя.

12.12.2022 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.

В судове засідання апеляційного суду апелянт ОСОБА_3 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, зокрема, в особі свого представника адвоката Маліцького Д.В. (а.с.245), клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, а тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторони ОСОБА_1 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Крім того, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Отже, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом встановлено, що шлюб між позивачем ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) та відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано 22.04.2017 року (а.с.40).

Сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.27).

Предметом спору в оскаржуваній частині рішення є квартира АДРЕСА_2 .

Право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 22.05.2018 року на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Моргун О.С. (а.с.41).

Разом з тим, оформленню права власності на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу (основного договору) передувало укладення 28.06.2016 року між ТОВ «Будівельно-Інвестиційна Компанія «Рубікон Груп» (Сторона-1) та ОСОБА_6 (Сторона-2) попереднього договору купівлі-продажу квартири (а.с.59-63), за умовами якого (п.2.1) вартість квартири на день укладення цього договору складала 591648 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення цього договору становило 23777 доларів США.

У п.п.2.1 договору зазначено, що укладаючи цей договір, сторони домовились, що Сторона-2 в підтвердження власного наміру щодо укладення основного договору та з метою забезпечення зобов`язань, передбачених договором, перераховує на поточний рахунок Сторони-1 забезпечувальний платіж в розмірі вартості квартири в порядку та терміни, визначені в додатку №2 (який є невід`ємною частиною) до цього договору, при цьому, забезпечувальний платіж не є авансом (попередньою оплатою) за об`єкт, що підлягає купівлі-продажу за основним договором, не є поворотною фінансовою допомогою.

Порядок розрахунку та строки оплати забезпечувального платежу, визначеного в п.п.2.1, визначається в додатку №2 (який є невід`ємною частиною) до цього договору (п.п.2.2 договору).

Підпунктом 2.6.1 договору передбачено, що в оплату за квартиру, що відчужуватиметься Стороною-1 Стороні-2 за основним договором купівлі-продажу, на дату підписання основного договору зараховується загальна сума забезпечувальних платежів, перерахованих Стороною-2 Стороні-1 за квартиру, яка дорівнює сумі вартості квартири.

Згідно з додатком №2 до попереднього договору купівлі-продажу (а.с.62-63), перший платіж, який Сторона-2 зобов`язана сплатити Стороні-1 за цим договором, складає 50% від загальної вартості об`єкта нерухомого майна і становить 295824 грн. (11889 доларів США), які необхідно було сплатити до 30.06.2016 року, а решту платежів (всього дев`ять платежів) рівними частинами необхідно було сплачувати за таким графіком: другий платіж (36978 грн. (1486 доларів США)) до 29.07.2016 року; третій платіж (36978 грн. (1486 доларів США)) до 29.08.2016 року; четвертий платіж (36978 грн. (1486 доларів США)) до 29.09.2016 року; п`ятий платіж (36978 грн. (1486 доларів США)) до 29.10.2016 року; шостий платіж (36978 грн. (1486 доларів США)) до 29.11.2016 року; сьомий платіж (36978 грн. (1486 доларів США)) до 29.12.2016 року; восьмий платіж (36978 грн. (1486 доларів США)) до 29.01.2017 року і останній дев`ятий платіж (36978 грн. (1486 доларів США) до 29.02.2017 року.

Сплата ОСОБА_7 вказаних вище платежів до 29.02.2017 року в повному обсязі підтверджується квитанціями (а.с.64-70).

Таким чином, вартість квартири була сплачена ОСОБА_1 за рахунок особистих коштів, до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , і останнім не доведено належними та допустимими доказами, що вартість квартири частково було оплачено за рахунок його особистих коштів, оскільки набуття майном режиму спільного сумісного майна подружжя пов`язане, власне, з моментом реєстрації шлюбу.

Отже, дослідженими судом доказами підтверджено, що спірна квартира придбана ОСОБА_1 до укладення шлюбу з ОСОБА_3 , за рахунок її особистих коштів, а тому ця квартира є її особистою приватною власністю.

За таких обставин, сам по собі факт укладення основного договору купівлі-продажу квартири та реєстрації права власності на квартиру під час шлюбу, а також написання апелянтом заяви-згоди на купівлю квартири не може бути підставою для визнання цієї квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд правильно встановив характер спірних правовідносин і фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які сторони подали в обґрунтування своїх вимог та заперечень, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, і не допустив порушення норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 , а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 03 березня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич