Справа № 129/3388/19
Провадження по справі № 2/129/52/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" жовтня 2023 р. Гайсинський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Капуша І.С., розглянувши без учасників справи та їх представників за правилами загального позовного провадження в місті Гайсині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , Краснопільська сільська рада Гайсинського району Вінницької області, про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

установив:

12.12.2019р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , Краснопільська сільська рада Гайсинського району Вінницької області, про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, в якому просив визнати недійсною заяву ОСОБА_1 , про відмову від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Краснопілка Гайсинського району Вінницької області, подану 12 травня 2016 року до Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, зареєстровану в реєстрі за № 17 та визначити йому додатковий строк тривалістю три місяці з дня вступу рішення в законну силу, для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 смерті ОСОБА_5 , яка померла в с. Краснопілка Гайсинського району Вінницької області та про що виконкомом Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області зроблено відповідний актовий запис за № 4.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Краснопілка Гайсинського району Вінницької області померла його мати ОСОБА_5 . Внаслідок її смерті відкрилась спадщина у вигляді земельних часток (паїв), що розташовані на території Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, належних спадкодавці на підставі правовстановлюючих документів на дане майно.

Спадкоємцями померлої ОСОБА_5 є: син спадкодавиці ОСОБА_1 ; донька спадкодавиці ОСОБА_2 ; донька спадкодавиці ОСОБА_4 ; чоловік спадкодавці ОСОБА_3 . Інших спадкоємців по закону та заповіту немає.

Зазначив, що між ними, спадкоємцями, була усна домовленість, що ОСОБА_1 , у визначений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 зобов`язався написати заяву - відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 , що він і зробив 12 травня 2016 року (Зареєстровано в реєстрі секретарем Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області М.А. Дерманською за № 17).

В свою чергу за те, що він відмовився від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_2 , відповідача по даній справі, вона обіцяла сплатити йому грошову компенсацію, а батько ОСОБА_3 обіцяв і зобов`язувався у рівних частках розподілити, належне йому майно, між усіма дітьми: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , однак, свої зобов`язання по правочину, вчиненому в усній формі, сторони, окрім нього, ОСОБА_1 , не виконали і на сьогодні, у відповідності до ст. 1273 ЦК України, ОСОБА_1 вважається таким, що відмовився від прийняття спадщини, а відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (ч.5 ст.1273 ЦК України) і оскільки, може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття, ОСОБА_1 на сьогодні фактично втратив своє право на прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Шляхом обману і зловживання його довірою, заволоділи його часткою у спадковому майні, використали його довірливе ставлення до рідні, отримали бажаний результат (ним, подану до органів нотаріату заяву - відмову від спадщини) не виконали і не виконують на сьогодні свої зобов`язання.

В жовтні 2016 року та в травні 2017 року ОСОБА_1 , переніс онкооперації і навіть ці обставини «не змусили» відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконати свої зобов`язання по усній домовленості. Кошти на лікування та операційні втручання змушений був просити у ПрАТ «Зернопродукт МХП», наперед за 2020-2021 p.p., орендну плату за користування його земельною ділянкою (паєм), розташованої на території Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області.

Жоден із відповідачів, ні батько ОСОБА_3 , ні сестра ОСОБА_2 не надали йому грошової допомоги (всупереч домовленості).

Позивач дізнався, що батько ОСОБА_3 , свої зобов`язання по усній домовленості не виконує і не бажає виконувати, оскільки в лютому 2016 року на усе, належне йому на праві власності майно склав заповіт на онука ОСОБА_6 , сина ОСОБА_2 .

Зазначив, що він, ОСОБА_1 , є інвалідом 3 групи, ветеран війни-учасник бойових дій, потребує постійного профогляду лікаря, оскільки переніс дві операції, шляхом обману, був використаний рідними ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , його довірливими відносинами, які засновані на родинному зв`язку .

З приводу даних шахрайських дій зі сторони рідних в жовтні він звернувся до Гайсинського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, заява зареєстрована в Журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінального правопорушення за № 4018.

Оскільки, відповідачі ОСОБА_2 га ОСОБА_3 , укладаючи із ОСОБА_1 , усну домовленість про розподіл спадкового майна, в рахунок його, відмови від прийняття спадщини свідомо передбачали, що реальне настання правових наслідків правочину, що обумовлені ним не настане, використали його довірливе ставлення до родини, навмисне ввели його в оману, чим позбавили його, спадкоємця 1 черги, законом передбаченого права на спадкове майно, що змусило його звертатись до суду з вимогами визнати заяву про відмову від спадщини недійсною та визначити додатковий строк для прийняття спадщини, з метою захисту його спадкового майнового права, оскільки він бажає прийняти спадщину після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Краснопілка, Гайсинського району, Вінницької області у зв`язку із чим він додатково просить визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.12.2019р. ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до підготовчого судового засідання.

08.01.2020р. на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Карнауха А.П. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки позивач у строк до 25.07.2016 повинен був подати заву про прийняття спадщини, однак він скористався передбаченим ч.1 ст.1273 ЦК України право спадкоємця відмовитись від спадкування та подав 12.05.2016 до Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області заяву про відмову від спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 .

Разом з тим, зазначив, що жодна із визначених ст.ст.225, 229-231, 233 ЦК України підстав для визнання недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини позивачем не наведено. Водночас вимога про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною не може бути задоволена, оскільки заява не є правочином і вона не може визнаватись недійсною в порядку ст.ст.229,230 ЦК України. За ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, однак позивачем у позовній заяві не вказано жодну поважну причину пропуску строку для прийняття спадщини, не надано доказів для підтвердження такої причини, натомість підтверджено подання заяви про відмову від її прийняття, тому вимога про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також не може бути задоволена.

15.07.2020р. ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду у відритому судовому засіданні.

04.10.2023р. від представника позивача - адвоката Долі О.А. надійши письмові пояснення в яких вона зазначила, що порушене право позивача полягає у тому, що будучи введеним в оману, шляхом зловживання його довірою, зі сторони відповідачів, позивач ОСОБА_1 відмовився від належної йому частки у спадковому майні після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Окрім того, у відповідності до ст. 1241 ЦК України він мав право на обов?язкову частку у спадщині, тобто на частки, яка б належала кожному із відповідачів, однак сільська рада (уповноважена особа, яка була присутні при написанні позивачем заяви-відмови) не роз?яснила йому наслідків відмови від спадщини. Даний факт має істотне значення, оскільки позивач знаходився під впливом помилки при написанні заяви-відмови від спадщини, а тому є підставою для визнання правочину недійсним в судовому порядку у відповідності до ст. 229 ЦК України.

Окрім того, заява-відмова від спадщини була написана в Краснопільській сільській раді (тобто, не у приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу, ОСОБА_7 , де була заведена спадкова справа).

Вважає, що оскільки в Краснопільській сільській раді позивачу ОСОБА_1 не були роз?яснені усі наслідки написання заяви відмови від спадщини, не встановлено дійсність намірів заявника, то долучена приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу, Кобилянською О.А., заява-відмова від спадщини слугує підставою для визнання даної заяви недійсною, посилаючись на ч.1 ст. 230 ЦК України, якою визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Крім того, відмова від спадщини це односторонній правочин, а згідно з ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов?язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням, а згідно ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст. 225,229-231 і 233 ЦК України.

Вказала, що ОСОБА_1 бажає прийняти спадщину після смерті матері ОСОБА_5 на рівні з іншими спадкоємцями 1 черги, через те, що ним було написано заяву-відмову від прийняття спадщини, під впливом обману, просила суд вимоги позивача задовільнити.

Позивач та його представник - адвокат Доля О.А. в судове засідання не з`явилися, ОСОБА_8 подала суду письмово заяву в якій вимоги позову підтримала, просила їх задовольнити з підстав наведениху позовній заяві та письмових даказах, справу слухати у її та позивача відсутність.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність у задоволенні позову просили відмовити через недоведеність обставин на які посилається позивач.

З`ясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, з урахуванням наявних в справі доказів та вимог закону суд прийшов до висновку про те, що у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1,3, 4 ст.12, ч.ч.1,2 ст.76 ч.1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими й електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

За вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

На виконання цих обов`язків суд має з`ясувати у позивача предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

У відповідача суд з`ясовує суть та характер заперечення проти позову й на підставі з`ясованого визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору (предмет доказування).

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225,229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст.16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; установлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача ОСОБА_5 , після її смерті відкрилась спадщина.

16 червня 2016 року приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Кобилянською О.А. була заведена спадкова справа №187/2016 за заявою спадкоємців ОСОБА_2 - дочки ОСОБА_5 , ОСОБА_3 - чоловіка ОСОБА_5 (а.с.64,65), які прийняли спадщину і отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.

В матеріалах спадкової справи №187/2016 міститься заява ОСОБА_1 про відмову від спадщини після смерті матері ОСОБА_5 . Заява від імені ОСОБА_1 підписана ОСОБА_1 (а.с.66).

Як вбачається з заяви, секретарем Краснопільської сільської ради роз`яснено юридичні наслідки такої відмови та зміст статей 1223, 1231, 1232, 1268-1275 ЦК України.

Під час судового провадження представником позивача як на підставу заявлених вимог надані пояснення про те, що ОСОБА_1 помилився щодо правовідносин, які склалися між сторонами, оскільки позивач розраховував, що йому буде компенсовано його частку у спадщині за усною домовленістю із іншими спадкоємцями.

Виходячи з обов`язку суду дати відповідь на аргументи сторін необхідне зазначити таке.

Твердження представника позивача, що позивач підписуючи заяву про відмову від спадщини та вчинив такий правочин під впливом помилки, обману є взаємовиключними доводами.

Якщо спадкоємець заяву про відмову від спадщини не підписував, то він буде вважатися таким, що прийняв спадщину.

Визнання правочину (заяви про відмову від спадщини) недійсним з тих підстав, що особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, вчинила правочин під впливом обману, потребує встановлення абсолютно інших фактичних обставин, застосуванню інших норм права.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статті 229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.

Зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому особою, на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання заяви про відмову від спадщини недійсною на підставі статті 229 ЦК України.

Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.

З позовом позивач звернувся після смерті ОСОБА_5 , тобто набагато пізніше після подання заяви про відмову від спадщини і фактичні підстави звернення позивача до суду не є підставою для визнання відмови від спадщини недійсною.

Представником позивача у позові не зазначено обставин щодо складення заяви про відмову від спадщини під впливом помилки та на виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, процесуального обов`язку щодо подання доказів та доведеності перед судом їх переконливості, не надано суду належних і допустимих доказів того, що заява позивачем про відмову від прийняття спадщини була складена нею внаслідок помилки щодо природи вказаного правочину.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Представником позивача не зазначено обставин, щодо яких під час складання заяви про відмову від спадщини позивача було введено в оману та не надано належних та допустимих доказів того, що мав місце обман, що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

З огляду на викладене позов грунтується на припущенннях, підстави для його задоволення відсутні.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд,

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , Краснопільська сільська рада Гайсинського району Вінницької області, про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів до Вінницького апеляційного суду.

Суддя: