Номер провадження 2/754/485/23
РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2023 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

за участю

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 07.09.2013 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29.10.2020 року. Від шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як зазначає позивач, дитина проживає разом з нею та утримується за її рахунок в той час, як батько самоусунувся від участі у вихованні дитини та не бажає приймати участь у житті та нести додаткові витрати на нею. В свою чергу, вона ніколи не перешкоджала відповідачу у спілкуванні з дитиною, а навпаки всіляко наголошувала на тому, щоб відповідач приймав участь у житті дитини, про що свідчать листи від 26.07.2021 року, 21.08.2021 року, 11.11.2021 року, 25.11.2021 року, на які відповідач не відреагував. Натомість, відповідач не надає згоди на оформлення документів, які потрібні для забезпечення навчання, оздоровлення дитини тощо, що зумовлює її звернення до суду з даним позовом з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд визначити місце проживання дитини разом з нею, а також стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 25 000,00 грн.

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 02.02.2022 року позовну заяву направлено до Деснянського районного суду м.Києва за підсудністю для розгляду по суті.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 15.06.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

22.07.2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_1 на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача просить прийняти рішення згідно із законом, вказуючи на те, що відповідач жодним чином не чинить будь-яких перешкод у визначенні місця проживання спільної дитини з матір`ю, що підтверджується і рішенням органів опіки і згодою на це самого відповідача, а тому даний позов має ознаки штучного, оскільки немає будь-яких перепон для мирного вирішення даного питання. Крім того, представник відповідача заперечила проти доводів позивача щодо невиконання відповідачем батьківських обов`язків. Також, представник відповідача просила відмовити позивачу в частині стягнення витрат на правову допомогу.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 11.11.2022 року замінено неналежну третю особу - Службу у справах дітей Броварської міської ради на належну - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області.

19.01.2023 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, в яких повідомлено про неможливість надання висновку щодо визначення місця проживання дитини з посиланням на перебування позивача з дитиною поза межами України.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.02.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання позивач та її представник Гарницький П.П. не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представником позивача подано суду клопотання про розгляд справи в їхню відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у письмових поясненнях просить розглядати справу в його відсутність.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача, представника позивача та представника третьої особи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 05.03.2019 року № 272 визначено місце проживання дитини разом з матір`ю, враховуючи інтереси дитини.

Сторонами під час розгляду справи не заперечувалось, що дитина сторін постійно проживає разом з позивачем.

Згідно зі ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно ст.161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини ,що мають істотне значення.

Частиною четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено обов`язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей,одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків,інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її виховані, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Матеріали справи свідчать про відсутність висновку відповідного органу опіки та піклування з наданням відповіді про неможливість надання висновку, оскільки позивач разом з дитиною перебувають за кордоном через воєнний стан.

Тобто, саме з підстав наявності об`єктивних причин неможливості виконання заходів, передбачених ст. 19 СК України та п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ від 24.09.2008 № 866, вказаний орган опіки та піклування не зміг подати до суду висновок щодо розв`язання спору.

При таких обставинах суд приходить до висновку, що передбачений ч.5 ст.19 СК України письмовий висновок щодо розв`язання спору з приводу визначення місця проживання дитини не може бути поданий суду у цей час та при таких обставинах з об`єктивних причин.

Разом із тим суд наголошує, що орган опіки був залучений до участі у справі, повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи та представником органу опіки подано заяву про розгляд справи в його відсутність.

При цьому згідно з частиною 10 статті 10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини. А частиною першою цієї статті врегульовано, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Виходячи з необхідності захисту прав дитини та керуючись вимогами верховенства права, виключно у вказаній справі за наведених обставин, встановлених судом, суд доходить висновку, що дану справу можна вирішити без письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору. При цьому суд враховує наявність рішення Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 05.03.2019 року № 272 про визначення місце проживання дитини разом з матір`ю, яке ніким не оспорювалось та виразно відповідачем.

Частиною 1 ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори,згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей,незалежно від того,здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами,адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

11 липня 2017 року Європейським судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України» у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Декларації, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09).

З урахуванням наведеного, при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини суд виходить лише з «найкращих інтересів дитини».

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, під час розгляду справи на підставі усіх зібраних доказів, судом установлено, що станом на теперішній час спільна дитина сторін проживає разом з позивачем. Заперечення відповідача проти цього відсутні.

Враховуючи вік дитини, можливість сторін створити дитині належні умови для проживання, розвитку та виховання, суд вважає необхідним визначити місце проживання дітей з матір`ю, оскільки це забезпечить якнайкраще її інтереси, в зв`язку з чим задовольняє позовні вимоги.

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то на підставі ст.141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне.

Так, позивач просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати на правову допомогу в розмірі 25 000,00 грн.

Стороною відповідача подано заяву про зменшення таких витрат, згідно якої представник відповідача просила відмовити позивачу у стягненні витрат на правову допомогу на підставі п.п.1, 2, 3 ч.3 ст.141 ЦПК України.

У ЦПК України визначено види судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічні висновки висловлено у постанові від Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 742/2585/19, від 03.02.2021 у справі № 522/24585/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 05.03.2020 року ОСОБА_2 та адвокат Гарницький П.П., який діяв на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №2405/10, уклали угоду (договір) про надання правової допомоги.

08.12.2021 року ОСОБА_2 та адвокат Гарницький П.П. уклали додаткову угоду № 9 до договору про надання правової допомоги від 05.03.2021 року, якими його сторони погодили гонорар адвоката - вартість правової допомоги, яка склала 25 000,00 грн. які повинні бути перераховані адвокату до закінчення судового розгляду в першій інстанції. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 58 від 08.12.2021 року ОСОБА_2 сплачено Гарницькому П.П. 25 000,00 грн.

У постанові Верховного Суду №308/15007/15-ц від 15.05.2019 року суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

На виконання ст. 134 ЦПК України позивачем подано до суду першої інстанції попередній розрахунок витраченого часу адвокатом Гарницьким П.П. в даній справі, відповідно до якого загальна вартість послуг за правову допомогу складає 55000 грн., однак, у відповідності до додаткової угоди № 9 від 08.12.2021 року вартість за надані послуги адвокатом були визначені у твердій (фіксованій) сумі 25000 грн. без врахування ПДВ.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 року в справі №201/14495/16 зазначив, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналізуючи заявлений розмір гонорару адвоката, суд приходить до наступного.

За умовами додаткової угоди № 9 до договору про надання правової допомоги від 08.12.2021 року, укладеної між позивачем та адвокатом Гарницьким П.П., адвокат приймає участь в підготовці та поданні позовної заяви до суду першої інстанції, із забезпеченням представництва інтересів ОСОБА_2 .

Із попереднього розрахунку, витраченого часу адвокатом Гарницьким П.П. в даній справі вбачається, що останнім було витрачено 22 год. часу на захист прав позивача, з яких:

- 6 годин - попереднє опрацювання матеріалів;

- 6 годин - опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи;

- 7 годин - підготовка процесуальних документів по справі ( заяви, клопотання, письмові пояснення, участь у судових засіданнях);

- 3 години - транспортні витрати. Година роботи адвоката становить 2 500 грн.

Разом з тим, суд вважає, що вказаний розрахунок витрат на правничу допомогу не узгоджується із наявними в матеріалах справи доказами.

Зокрема із матеріалів справи вбачається, що адвокат позивача - Гарницький П.П. склав та подав позовну заяву, клопотання про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції від 23.07.2022 року, від 26.09.2022 року, а також склав та подав 31.10.2022 року заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника. За весь час перебування справи у провадженні суду в жодне судове засідання адвокат Гарницький П.П. не з`являвся, інших клопотань, письмових пояснень, відповіді на відзив, тощо, не подавав, з матеріалами справи не ознайомлювався.

Відтак, перевіряючи кількість часу, витраченого адвокатом Гарницьким П.П. на захист інтересів позивача, визначеного адвокатом у попередньому розрахунку, суд вважає, що вказані ним дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, зважаючи на наявність у адвоката повної вищої юридичної освіти, стажу роботи в галузі права. Також, транспортні витрати адвоката не підтверджуються належними та допустимими доказами.

При цьому суд зауважує, що наданий розрахунок витраченого часу є орієнтовним, а не фактичним, а також відсутній акт виконаних робіт.

Зазначене свідчить про те, що заявлений адвокатом час, витрачений на захист інтересів позивача не є дійсним та необхідним, унаслідок чого заявлений розмір гонорару не є співмірним та реальним.

Таким чином, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що заявлена представником позивача сума в розмірі 25 000 грн. є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. В зв`язку із цим суд приходить до висновку про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, з урахуванням його заперечень, підлягає зменшенню та відшкодуванню у розмірі 10 000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 33, 51, 81, 89, 258, 259, 263 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з її матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 28 березня 2023 року.

Суддя: