КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Бєлоус В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Дарницького районного суду міста Києва від 11 серпня 2023 року про забезпечення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,

встановив:

у серпні 2023 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 98,6 кв. м, житловою - 53,30 кв. м, який укладений 5 квітня 2023 року між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 752.

Мотивуючі позовні вимоги, позивачі зазначали, що рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 26 серпня 2014 року з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 835 696грн 02 коп., 10 жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження із виконання вказаного рішення суду. 16 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М. на підставі акту про проведення електронних торгів від 5 вересня 2018 року видано свідоцтво про право власності та за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Однак, заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року електронні торги з реалізації нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , які проведені 5 вересня 2018 року ДП «СЕТАМ», результати яких оформлені протоколом № 356098, визнані недійсними. Також визнано недійсним та скасовано свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів ОСОБА_3 . У подальшому, відповідно до рішення державного реєстратора від 6 жовтня 2021 року проведено державну реєстрацію прав на спірну квартиру за ОСОБА_4 .

Позивачі посилалися на те, що 5 квітня 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, у результаті чого у власності ОСОБА_4 не залишилося іншого майна, за рахунок якого можливо виконати рішення суду про стягнення з нього заборгованості на користь ОСОБА_2 .

Позивачі вважали, що спірний договір укладено з метою уникнення сплати боргу ОСОБА_4 , який маючи невиконані грошові зобов`язання, діяв очевидно

недобросовісно, оскільки укладення оспорюваного договору зменшує його платоспроможність та робить неможливим звернення стягнення на його, як боржника, майно.

Також позивачі зазначали, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які виступали представниками сторін оспорюваного договору, є учасниками ТОВ «Юридична фірма Савченко і партнери» та з 2018 року представляють інтереси ОСОБА_4 та його дружини у судах, що, свідчить про їх пов`язаність та бажання уникнути звернення стягнення на вказану квартиру.

Разом з позовом представником позивачів - адвокатом Ганчуком Г.В. подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 98,6 кв.м, житловою - 53,30 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, посилаючись на те, що відповідачі, укладаючи спірний договір та бажаючи приховати квартиру від повторного звернення на неї стягнення, діяли явно недобросовісно, що дозволяє припускати повторні недобросовісні дії сторін, в тому числі повторне відчуження квартири.

Представник позивачів зазначав, що до позовної заяви додані докази відсутності ОСОБА_4 в Україні та відсутності у нього іншого майна на території України, що вказує на прямий ризик того, що за умови повторного відчуження квартири, відновлення прав позивачів на захист, за яким вони звернулися до суду, буде ускладнено.

Ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 11 серпня 2023 року заяву представника позивачів задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 98,6кв.м, житловою площею 53,30 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неврахування правових висновків Верховного Суду.

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може суттєво ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки позивачі не є сторонами оспорюваного ними договору, а задоволення позовних вимоги не передбачатиме передачу їм вказаної квартири на праві власності.

Відповідач стверджує, що на момент укладення спірного договору ОСОБА_4 був законним власником квартири АДРЕСА_1 та розпорядився нею на власний розсуд. У той же час ОСОБА_3 після набрання законної сили рішенням суду про визнання електронних торгів недійсними, вказану квартиру не звільняє та подає безпідставні позови, що мають штучний характер, зловживаючи таким чином своїми процесуальними правами.

Крім цього відповідач вважає, що оскаржувана ухвала не містить належного обґрунтування, як саме незастосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на об`єкт нерухомого майна може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, які по своїй суті є немайновими і не стосуються безпосередньо нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Ганчук Г.В. просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, посилаючись на те, що доводи апелянта про безпідставність позову та невірний вибір позивачами способу захисту своїх прав є необґрунтованими, оскільки відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, позивач вправі звернутись до суду із позовом про

визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника.

Представник позивачів стверджує, що з матеріалів справи вбачається здійснення відповідачами ряду недобросовісних дій, у тому числі і сам продаж квартири в період існування судового спору та невиконаних грошових зобов`язань, а тому матеріалами справи підтверджується існування достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в даній справі.

Також представник позивачів, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17 грудня 2018 року по справі № 914/970/18, від 30 серпня 2023 року по справі № 753/20537/18, від 2 жовтня 2023 року по справі № 457/1089/22, від 4 жовтня 2023 року по справі № 504/158/22, від 26 жовтня 2023 року по справі № 464/2647/22, зазначає, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, а суд лише має пересвідчитись, що між сторонами дійсно виник спір.

Відповідач ОСОБА_4 про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлявся за наявною в матеріалах справи адресою, однак судова повістка-повідомлення повернулася до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.27-28 т.2).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять іншої адреси місця проживання або місця знаходження відповідача ОСОБА_4 .

Виходячи з вищезазначених норм процесуального права, відповідач ОСОБА_4 вважається належним чином повідомленим про день та час апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився, клопотання про його перенесення не подав, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Сидоренко В.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Ганчука Г.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є нерухоме майно, на яке представник позивачів просить накласти арешт та правомірність відчуження якого оспорюють позивачі. Також суд першої інстанції врахував, що квартира відчужена ОСОБА_4 під час розгляду судом справи щодо визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірну квартиру.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, за змістом наведених вище норм умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, які можуть призвести до ускладнення або неможливості виконання рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних

наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення.

Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Згідно позовної заяви між сторонами виник спір стосовно правомірності відчуження квартири АДРЕСА_1 на підставі спірного договору купівлі-продажу.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову та зазначаючи об`єктивні обставини та припущення щодо обставин, які мають реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, представник позивачів зазначив, що відповідачі діяли недобросовісно, з метою уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_4 , який є боржником за рішення суду, а відтак позивачі мають обґрунтовані підстави вважати, що незабезпечення позову у даній справі може призвести до ще одного відчуження квартири на користь третіх осіб, що може ускладнити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в цій справі. Оскільки між сторонами існує спір щодо визнання недійсним

правочину, на підставі якого ОСОБА_4 відчужив вищевказане майно, а ОСОБА_1 набув право власності на нього, тобто предметом спору є правомірність відчуження спірного майна, тому вжиття вказаного заходу забезпечення позову є співмірним і відповідає заявленим позовним вимогам, а також може забезпечити в майбутньому можливість безперешкодного виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги, що позивачі не є сторонами спірного договору і у випадку задоволення позовних вимог спірна квартира не буде передана їм у власність, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки позовна заява обґрунтована фіктивністю спірного договору, що передбачає у разі задоволення позовних вимог повернення спірного нерухомого майна у власність ОСОБА_4 , і саме з цією метою позивачами був заявлений даний позов.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заява про забезпечення позову ґрунтується на припущеннях, не є підставою для відмови у задоволенні заяви, оскільки умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються обставин справи та містять посилання на факти, які підлягають встановленню та оцінці судом під час розгляду справи по суті заявлених позовних вимог і не можуть бути оцінені апеляційним судом при перегляді ухвали суду про забезпечення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з дотриманням норм процесуального права, тому підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 11 серпня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 4 березня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук