Справа № 587/169/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2023 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Губарь Ю.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання матері,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з даною позовною заявою мотивуючи її тим що, позивач є пенсіонером похилого віку, інвалідом 3 групи, має ряд захворювань. Її дохід складає лише пенсія, яка не дозволяє забезпечити належне лікування, оздоровлення, харчування, проживання. Відповідачка є її донькою, має змогу надавати їй допомогу, але ухиляється від свого обов`язку. Враховуючи всі свої витрати, матеріальне становищу доньки, позивачка вважала, що ОСОБА_4 в змозі платити аліменти в розмірі 3000 гривень , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для непрацездатної особи, щомісячно, починаючи стягнення з 01 січня 2022 року.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повінстю.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідка ОСОБА_5 , дослідивши письмові докази, зясувавши правові позиції сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до частини першої, третьої статті 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.

Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено частиною першою статті 204 СК України.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Аналогічний правовий висновок висловлений ВС у постанові від 5 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц).

Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька.

Судом встановлено, - і не опорюєтья сторонами, що позивач ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка має статус пенсіонера, інвалід 3 групи, отримує пенсію за віком в розмірі 3074, 16 гривень та має ряд хронічних захворювань.

З довідки МСЕК №593755 вбачається, що позивачка ОСОБА_3 є пенсіонером з 2007 року, інвалідом третьої групи загального захворювання безтерміново, їй протипоказана праця у несприятливих умовах, рекомендовано нагляд і лікування у онколога, ендокринолога та терапевта ( ар.с. 5, 6).

Отже, суд вважає встановленим, що позивачка у зв`язку з пенсійним віком, інвалідністю та наявністю ряду хронічних захворювань, відсутністю інших доходів, крім пенсії, розмір якої складає 3074,16 грн на місяць, потребує матеріальної допомоги.

Разом з тим, суд вважає необґрунтованим розмір аліментів, про який ставиться питання у позовній заяві.

Відповідно до статті 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Представник позивача обґрунтовував позовні вимоги посиланням на те, що позивач є непрацездатною особою, отримує пенсію, більшу частину з якої витрачає на придбання продуктів харчування, ліків. Коштів, необхідних для забезпечення її життєдіяльності не вистачає, а тому зважаючи на скрутне матеріальне становище вона потребує матеріальної допомоги, яку має можливість надавати її повнолітня донька. На сьогоднішній день її донька, не допомагає їй матеріально, не надаї іншої допомоги, якої потребує позивачка.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено розміри основних мінімальних соціальних стандартів у 2023 році, зокрема, для осіб, які втратили працездатність, прожитковий мінімум становить 2093 гривні.

Із наданих позивачем скріншотів пенсійних виплат вбачається, що розмір пенсії позивача 3072, 16 грн , що перевищує прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

На момент розгляду цієї справи позивачка отримує пенсією у розмірі, що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, однак, з урахуванням похилого віку позивачки та того, що вона має ряд захворювань, суд вважає встановленим, що витрати позивачки на ліки та інші потреби перевищують розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Разом з тим, позивачка не надала доказів на підтвердження розміру витрат на лікування.

Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву від 06.03.2023 року зазначив, що позивач має у приватній власності квартиру у АДРЕСА_1 , житловий будинок в АДРЕСА_2 та земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які здає в оренду ТОВ САП «Родючисть», тобто крім пенсії має і інші джерела доходу.

Разом з тим, як зазначив у відзиві представник відповідачки, будинок в АДРЕСА_2 на даний час знаходиться у власності не відповідачки, а її сина ОСОБА_5 , який разом з позивачкою ОСОБА_3 проживає за адресою АДРЕСА_2 .

Сама позивачка пояснила суду, що зазначений будинок, де вона на даний час проживає з сином ОСОБА_5 , їй не належить, є спадщиною після померлого її чоловіка, батька ОСОБА_5 , який за заповітом є власником будинку. Що ж стосується земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, то ці земельні ділянки були подаровані їй померлою свекрухою, і кілька днів тому власником земельних ділянок став її син ОСОБА_5 на підставі договору дарування. Таким чином, майно, на яке посилається представник відповідачки, оспорюючи позов, на даний час їй не належить, відтак вона не має можливості і підстав здавати його в оренду та отримувати будь-який дохід.

Що ж стосується квартири у АДРЕСА_1 , власником якої є позивачка, остання пояснила, що ця квартира є її єдиною власністю, іншого житла вона не має, проживання разом з сином не створює для неї права власності на належний сину будинок, а здавати в оренду належну їй квартиру вона не має можливості, бо це її єдине житло, до того ж, в цій квартирі з її дозволу мешкає син позивачки ОСОБА_4 , з якого вона як баба не може брати орендну плату.

Також представник відповідача зазначав, що відповідачка має на утриманні сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на даний час вона не працевлаштована, а тому не має фінансової можливості утримувати матір, а також те, що у позивачки є ще повнолітній син ОСОБА_5 , який також повинен надавати кошти на утримання матері.

Разом з тим, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дітей, в даному випадку дочки позивачки - відповідачки ОСОБА_4 . Звільнення дітей від обов`язку утримувати батьків та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що бітьки ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено частиною першою статті 204 СК України.

Та обставина, що відповідачка на даний час не працює та має неповнолітню дитину не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, але враховується судом при визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідачки. При цьому слід також врахувати, що відповідачка є працездатною особою, до березня 2022 року, як пояснила позивачка, працювала санітаркою в будинку людей похилого віку, а після одруження звільнилася з роботи, оскільки доходи чоловіка дозволяють їй займатися лише веденням домашнього господарства.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка син позивачки ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що відповідачка не піклується про матір, не надає ні матеріальної, ні іншої необхідної допомоги. Матір проживає разом з ним, оскільки має слабкий стан здоров*я, перенесла загалом 7 операцій, в тому числі щодо онкологічного захворювання з значними ускладненнями. Гроші відповідачка на лікування матері не надавала, не дивлячись на прохання матері. Крім того, свідок пояснив, що він є військовослужбовцем, учасником бойових дій, теж має слабкий стан здоров*я після 4 контузій і також потребує лікування. Щодо належній матері квартири свідок пояснив, що квартира була придбана фактично за його кошти, які він отримував як військовослужбовець; таких особистих коштів у матері не було. На даний час, на відміну від своєї сестри ОСОБА_4 , відповідачки по справі, він надає матері певну матеріальну допомогу та здійснює за нею догляд, не дивлячись на те, що сам він є батьком - одинаком, на його утриманні знаходиться 10-річний син, мати якого позбавлена батьківських прав і місце знаходження якої невідомо.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на наведене, а також враховуючи наявність у відповідачки інших осіб, що перебувають на утриманні, суд вважає необхідним та достатнім стягувати з відповідачки на користь позивачки аліменти у розмірі 1 500 гривень, щомісячно, починаючи з 18 січня 2023 року (дати подання позову), а не з 01 счня 2022 року, як просив представник позивача, оскільки відповідно до статті 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позовної заяви.

Розподіляючи судові витрати, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»), а тому з відповідачки підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 1073, 60 гривень.

Керуючись статтями 1, 79, 175, 202, 204, 205 Сімейного Кодексу України, статтями 4, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 128, 133, 141, 206, 258, 259, 263-265, 354, 430 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , іпн НОМЕР_2 аліменти на її утримання у розмірі 1 500 гривень, щомісячно, починаючи стягнення з 18 січня 2023 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити за їх необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 1073, 60 гривень судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко