Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/5729/22
Провадження № 2/553/1495/2023
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
14.03.2023м. Полтава
Ленінський районний суд м. Полтави в складі:
головуючого судді: Тимчука Р.І.,
за участю секретаря: Ковпак А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування майном,
01.11.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування майном. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є головним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Ордером на житлове приміщення № 2320 від 24.10.1988 р.За вище зазначеною адресою зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Фактично в квартирі АДРЕСА_1 проживають лише ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_4 . ОСОБА_3 з листопада 2007 року, а ОСОБА_2 з січня місяця 2018 року та по день подання даного позову за вказаною адресою не проживають. Оскільки збереження реєстрації та не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартирі АДРЕСА_1 змушує позивача нести додаткові витрати по оплаті за комунальні послуги та обмежує в праві розпорядження даним майном, є підставою до визнання даних осіб такими, що втратили право на користування квартирою.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи від 01.11.2022 року справу передано судді Парахіній Є.В.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 02.11.2022 року заяву судді Ленінського районного суду м. Полтави Парахіної Є.В. про самовідвід по даній справі задоволено.
Згідно повторного протоколу автоматизованого розподілу справи від 15.11.2022 року справу передано судді Тимчуку Р.І.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 16.11.2022 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 01.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи без їх участі, в якій зазначили, що позов підтримують, просять його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечують.
Відповідачі та третя особа, будучи належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, в судове засідання повторно не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, не подали відзив на позовну заяву.
За змістом ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, за згоди позивача, судом ухвалено рішення при заочному розгляді справи.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є головним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Ордером на житлове приміщення № 2320 від 24.10.1988 р.н., що підтверджується матеріалами справи. За вище зазначеною адресою зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою № 1937 від 26.10.2022 року виданої КП ЖЕО № 2. Фактично в квартирі АДРЕСА_1 проживають лише ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_4 . ОСОБА_3 з листопада 2007 року, а ОСОБА_2 з січня місяця 2018 року та по день подання даного позову за вказаною адресою не проживають, що підтверджується Актом обстеження квартири та письмовими поясненнями свідків. Згідно даного Акту особисті речі та речі повсякденного використання, які належать ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в квартирі відсутні. Де перебувають та проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивачу невідомо, оскільки між ними втрачено розуміння та припинено спілкування. Оскільки збереження реєстрації та не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартирі АДРЕСА_1 , змушує позивача нести додаткові витрати по оплаті за комунальні послуги та обмежує в праві розпорядження даним майном, є підставою до визнання даних осіб такими, що втратили право на користування квартирою.
Таким чином, судом було встановлено, що між позивачем та відповідачами виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном».
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.
Згідно з ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.
Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони відсутні понад один рік.
Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
На підставі викладеного, враховуючи, що ОСОБА_3 з листопада 2007 року, а ОСОБА_2 з січня місяця 2018 року та по день подання даного позову не проживають в квартирі АДРЕСА_1 , чим створюють перешкоди у володінні та користуванні квартирою, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 7, 8, 12, 81, 258-259, 263-265, 273, 352, 355 ЦПК України, суд ?
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування майном задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Полтави протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиР. І. Тимчук