Ухвала

08 травня 2023 року

м. Київ

справа № 545/53/22

провадження № 61-6567ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 серпня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - ГУ ПФУ Полтавської області), про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначав, що з липня 2014 року до липня 2021 року він надав ОСОБА_2 позику у розмірі 6 100,00 Євро (191 440,00 грн). До липня 2021 року договір про надання та повернення грошового боргу між ним та відповідачкою у письмовій формі не укладався. 02 липня 2021 року відповідачкою підписано боргову розписку, договір про повернення боргу, договір застави, де зазначено суму повернення грошового боргу 6 100,00 Євро (191 440,00 грн).

У липні 2021 року відповідачка звернулася до ГУ ПФУ Полтавської області з проханням переказувати на його рахунок пенсію за період з липня 2015 року до липня 2021 року, однак одержала відмову. Також, на виконання договору про повернення боргу відповідачка підписала довіреність від 19 листопада 2021 року, де надала можливість позивачеві отримувати через банківський рахунок гроші, переведені ГУ ПФУ Полтавської області.

У зв`язку з тим, що відповідач прострочила грошове зобов`язання, 17 листопада 2021 року він надіслав їй претензію про повернення боргу. ОСОБА_2 у відповіді на зазначену претензію вказала, що не змогла повернути грошовий борг, оскільки ГУ ПФУ Полтавської області не перерахувало їй пенсію за період з 01 липня 2015 року до 31 липня 2021 року.

Враховуючи викладене, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг у розмірі 6 100,00 Євро або 191 440,00 грн; застосувати стягнення на заставне майно - грошовий борг у розмірі 6 100,00 Євро або 191 440,00 грн, що перебуває у заставі у ГУ ПФУ Полтавської області, за неотриманою відповідачкою пенсією за період з 01 липня 2015 року до 31 липня 2021 року; перерахувати на його банківський рахунок неотриману відповідачкою пенсію за період з 01 липня 2015 року до 31 липня 2021 року.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивачем не доведено існування між сторонами боргових зобов`язань, визначених договором позики. Натомість, справжньою правовою природою правовідносин між сторонами є отримання від Пенсійного фонду невиплаченої ОСОБА_2 пенсії за період з 01 липня 2015 року до 31 липня 2021 року.

03 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 серпня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Позивач визначає ціну позову на момент звернення до суду із таким позовом, яка є незмінною, крім випадків збільшення позовних вимог та зміни предмета позову, для розрахунку судових витрат, зокрема під час звернення до судів апеляційної та касаційної інстанцій.

Ціна позову, яка визначається в іноземній валюті, розраховується у національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, вказав що ціна позову у цій справі становить 6 100,00 Євро, що еквівалентно 191 440,00 грн.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 191 440,00 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (268 400,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 серпня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний