Номер провадження 2/754/1212/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивачів ОСОБА_1

представника відповідача Гаврилюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Київської міської прокуратури про звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до відповідача Київської міської прокуратури про звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.12.2014 року позивачам було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 . Вказане майно було успадковано позивачами після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У листопаді 2021 року позивачі вирішили продати вказану квартиру, але при перевірці реєстрів було виявлено, що на вказану квартиру зареєстровано обтяження у вигляді арешту. Після з`ясування обставин накладення арешту було встановлено, що арешт накладений на підставі постанови прокурора м. Києва від 20.04.1995 року. Вирішити питання скасування арешту у позасудовому порядку позивачам не вдалося. На підставі викладеного позивачі звертається до суду з даним позовом, в якому просять суд скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про обтяження: 8119184, реєстраційний номер обтяження: 1459176, 11.11.2004, 9:46:51.

08.02.2023 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що ОСОБА_6 була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09.02.1995 року. За даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження у вигляді арешту квартири АДРЕСА_1 на підставі постанови прокурора м. Києва від 20.04.1995 року. Відповідно до наявної інформації ОСОБА_6 була власником квартири, загальною площею 96, 94 кв.м. Водночас за інформацією КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 06.02.2023 року відповідно до проведеної 10.09.2014 року інвентаризації квартира АДРЕСА_1 самочинно перепланована і в результаті має загальну площу 97, 8 кв.м., житлову площу - 60, 3 кв.м. При цьому документів, які б підтверджували правомірність здійснення перепланування вказаної квартири позивачами не надано. Враховуючи викладені обставини, представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачами не надано належних доказів на підтвердження права власності на вказану квартиру з урахуванням даних про самовільне перепланування квартири.

У судовому засіданні представник позивачів підтримав позов, просив його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у Відзиві на позов.

Вислухавши пояснення представника позивачів, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 17.12.2014 року позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було отримано Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказане майно було успадковано позивачами після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_6 була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09.02.1995 року.

За даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження у вигляді арешту квартири АДРЕСА_1 на підставі постанови прокурора м. Києва від 20.04.1995 року.

У листопаді 2021 року позивачі вирішили продати вказану квартиру, але при перевірці реєстрів було з`ясовано, що у реєстрах наявне обтяження на квартиру у вигляді арешту.

Листом Київської міської прокуратури від 18.08.2022 року позивачам було повідомлено, що ведення діловодства у 1995 році у прокуратурі здійснювалось у паперовому вигляді у спосіб, що передбачав ведення реєстрації вхідної кореспонденції у книгах обліку.

Згідно з актами про вилучення та знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, книги обліку вхідних та вихідних документів прокуратури м. Києва знищені відповідно до встановлених строків їх зберігання включно до 2014 року, а тому встановити наявність чи відсутність запитуваного позивачами документа не виявилось можливим.

Також було повідомлено, що станом на 18.08.2022 року у Єдиному реєстрі досудових розслідувань у кримінальних провадженнях, в яких процесуальне керівництво здійснюється органами Київської міської прокуратури, відсутні кримінальні провадження, в яких обліковано інформацію про складання (вручення) або повідомлення про підозру ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

З інформаційної довідки від 26.10.2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що у розділі «Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень» наявний запис: Номер запису про обтяження: 8119184; Дата, час державної реєстрації: 11.11.2004 09:46:51; підстава для державної реєстрації: постанова, серія та номер: б/н, виданий 20.04.1995 року, видавник: прокурор м. Києва; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 18086114 від 17.12.2014 16:04:27, приватний нотаріус Миргородська Наталія Григорівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; вид обтяження: арешт нерухомого майна; відомості про реєстрацію до 01.01.2013: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 1459176, 11.11.2004 09:46:51, реєстратор: Перша Київська державна нотаріальна контора.

Враховуючи те, що накладений на квартиру арешт порушує права позивачів, як власників майна, позивачі звертаються до суду з даним позовом.

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7ЦПК України є обов`язковою для суду.

На сьогодні позивачі, як власники майна, позбавлені можливості реалізувати право власності через наявність арешту. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивачів.

Відповідно до ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Однією з визначених законом підстав набуття права власності є спадкування.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Як визначено ст.. 1296 ЦК України, перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців посвідчується свідоцтвом про право на спадщину, отримання якого є правом спадкоємця.

Водночас норма частини ч. 1 ст. 1297 ЦК України зобов`язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Покладаючи на спадкоємців обов`язок отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законодавець тим самим забезпечує їх можливістю реалізовувати набуте право власності щодо успадкованого нерухомого майна.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеженні у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.. 321 ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у права мирного володіння майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 року у справі № 2-3391/11 дійшла висновку, що у разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.. 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, яким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

При розгляд справи відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна.

Виходячи з викладеного вище, на час звернення з заявою до суду за наявності арештів (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивачів, внаслідок чого вони позбавлені змоги у повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивачів підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна.

Що стосується заперечень відповідача, викладених у відзиві на позов, то суд їх до уваги, як підставу для відмови у позові, не приймає, оскільки дані заперечення не засновані на вимогах діючого законодавства та не можуть бути підставою для відмови позивачам у захисті їх порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачами наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для захисту їх порушеного права та зняття арешту з майна, що належить їм на праві власності, а тому суд вважає позовні вимоги підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 197-200, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 15, 16, 317, 328 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Київської міської прокуратури про звільнення майна з-під арешту - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про обтяження: 8119184, реєстраційний номер обтяження: 1459176, 11.11.2004, 9:46:51.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Позивач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач - Київська міська прокуратура, адреса: м. Київ, вул. Предславинська, 45/9.

Повний текст рішення виготовлений 22 березня 2023 року.

Суддя О.В.Лісовська