ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2892/22 Номер провадження 22-ц/814/2618/23Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Конюшенко М.А., на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 червня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконних дій органу, що здійснює досудове розслідування

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У травні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на його користь в розмірі 15 000,00 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на ті обставини, що 10 грудня 2021 року він звернувся до Державного бюро розслідувань із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення слідчим Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області Богуном М.В. та прокурором Кобеляцького відділу Решетилівської окружної прокуратури Карпенком В.В. за обставин, викладених у заяві, та з інших питань. Його заява була направлена за належністю до ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві. Однак, всупереч ст. 214 КПК України, уповноваженими особами ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за його заявою не внесено, досудове розслідування не було розпочато, що стало підставою для звернення до слідчого судді зі скаргою на таку бездіяльність. Ухвалою слідчого судді від 11 лютого 2022 року скаргу ОСОБА_1 було задоволено та зобов`язано службових осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, внести до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення, викладені в заявах ОСОБА_1 від 10 грудня 2021 року. Станом на час звернення до суду ухвалу слідчого судді не виконано, відомості до ЄРДР не внесено, у зв`язку з чим позивач вважає, що внаслідок вказаних неправомірних дій посадовими особами ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, йому завдано значної моральної шкоди.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконних дій органу, що здійснює досудове розслідування - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 992,40 грн.

короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Із вказаним рішенням не погодився позивач, ОСОБА_1 , та оскаржив його в апеляційному порядку через свого представника.

Вказував, що висновки місцевого суду суперечать нормам матеріального та процесуального права, оскільки підставою для відшкодування моральної шкоди є встановлена преюдиційним судовим рішенням протиправна бездіяльність відповідача, а саме ТУ ДБР розташованого у м. Полтаві, та така шкода підлягає відшкодуванню на загальних підставах, що узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у постановах від 25.06.2018 (провадження № 61-496св18), від 11.07.2018 (провадження № 61-14157св18), від 25.07.2018 (провадження № 2986св18).

В апеляційній скарзі зазначав, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждання є: волокіта із невнесенням відомостей до ЄРДР за його заявами, відчуття несправедливості, викликане бездіяльністю органів досудового розслідування та постановленням незаконних рішень, встановлених в порядку здійснення судового контролю, витрати зусиль спрямованих на захист своїх прав і свобод. Наявність моральної шкоди, протиправність бездіяльності заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним рішеннями заподіювача встановлено судовим рішенням, що у встановленому законом порядку не спростовано відповідачами і необґрунтовано судом першої інстанції під час прийняття рішення.

Також, скаржник вказував на порушення норм процесуального прав та матеріального права при стягненні з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у сумі 992,40 грн, оскільки в силу закону ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

17.04.2023, в межах процесуального строку, встановленого судом, від представника ТУ ДБР у м. Полтаві А. Стороженка надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 повинен був довести, що протиправні дії чи бездіяльність такої протиправної поведінки заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком. Вказане узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, а також з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 11.04.2018 у справі № 554/741/16ц, від 25.04.2018 у справі № 520/3307/16-ц, від 12.03.2019 у справі № 920/715/17.

Проте, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог не надано і матеріали справи не містять належних і допустимих доказів факту завдання йому шкоди, у тому числі в матеріалах справи відсутні будь які висновки незалежних психологів-спеціалістів, експертів тощо щодо того, що ОСОБА_1 відчував постійні тривоги, хвилювання, нервові розлади, безсоння саме через відповідні дії (бездіяльність) ТУ ДБР у м. Полтаві та Державного бюро розслідувань. Також, ОСОБА_1 не надано і матеріали справи не містять доказів протиправності дій ТУ ДБР у м. Полтаві та Державного бюро розслідувань та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та наслідками у вигляді моральних страждань, які нібито відчував ОСОБА_1 , що свідчить про недоведеність ОСОБА_1 його позовних вимог, а тому, рішення суду першої інстанції прийнято обґрунтовано, із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права.

Крім того, щодо посилання ОСОБА_1 на ухвалу слідчого судді про задоволення його скарги та зобов`язання внести відомості до ЄРДР, як на доказ бездіяльності слідчих, необхідно врахувати висновок Верховного Суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27.01.2021 у справі № 345/4225/18 в подібних правовідносинах, де зазначено, що за частиною 6 статті 82 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи віл кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, при розгляді цивільної справи ухвала слідчого судді (про вчинення певної процесуальної ді не належить до преюдиційних судових рішень, передбачених частиною шостою статті 82 ЦПК України.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Судом установлено, що ОСОБА_1 10 грудня 2021 року звернувся до Державного бюро розслідувань із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення слідчим Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області Богуном М.В. та прокурором Кобеляцького відділу Решетилівської окружної прокуратури Карпенком В.В. Дана заява була направлена за належністю до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (а.с. 22).

Відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР не внесено, а тому заявник звернувся до суду зі скаргою.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2022 року № 554/1212/22 скаргу ОСОБА_1 було задоволено, зобов`язано посадову особу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, уповноважену на внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до вимог ст. 214 КПК України за заявою ОСОБА_1 від 10 грудня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування, надати заявнику витяг з ЄРДР (а.с. 5).

Уповноваженою особою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, 18 травня 2022 року внесено відомості до ЄРДР за № 0000110 після надходження ухвали суду в установленому порядку до ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, та розпочато досудове розслідування, яке наразі триває (а.с. 23).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд дійшов виходив з того, що позивач не надав доказів того, що йому завдано моральної шкоди слідчими, а також доказів того, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання ними покладених на них трудових чи службових обов`язків. Реалізація ОСОБА_1 права на оскарження рішення чи бездіяльності слідчого не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування завдання цим шкоди позивачеві.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Місцевий суд вірно встановив, що позивач обґрунтовує факт заподіяння йому моральної шкоди тими обставинами, що відомості за його заявою про кримінальне правопорушення не були внесені до ЄДРДР у відповідності з вимогами КПК України, що стало підставою для реалізації права на оскарження бездіяльності органу досудового розслідування до суду у порядку подачі скарги за ст. 303304 КПК України.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, та саме внаслідок протиправних дій, оскільки не будь які неправомірні дії і не будь які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц, в якій фактичні обставини справи є ідентичними, в частині невнесення до ЄРДР відомостей про скоєння злочину за заявою особи, висловлена правова позиція про те, що «Сам факт зобов`язання судом посадових осіб відповідача внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій Офісу Генерального прокурора та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що його права та інтереси були поновлені».

Місцевий суд при розгляді справи врахував правові позиції Верховного Суду з аналогічного питання та вірно дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та моральною шкодою.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Згідно із частиною 2 статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній.

Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Факт того, що ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 11.02.2022 року зобов`язано уповноважену особу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_1 від 10 грудня 2021 року не доводить завдання ОСОБА_1 шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР, та настанням шкоди.

Права ОСОБА_1 у зв`язку із невнесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи.

Аналогічного правового висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16.12.2021 у справі № 686/11712/20.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду від 25.06.2018 (провадження № 61-496св18), від 11.07.2018 (провадження № 61-14157св18), від 25.07.2018 (провадження № 2986св18) апеляційний суд не бере до уваги, оскільки, по-перше, рішення суду першої інстанції не суперечить правовим висновкам, викладеним у даних справах щодо застосовування норм права при вирішення спорів про відшкодування шкоди на загальних підставах, а по-друге вказані постанови постановлені у подібних правовідносинах, але за різних обставин, які встановлені судами.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач, а ухвала слідчого судді сама по собі не є достатнім доказом.

Апеляційний суд не вбачає підстав для надання іншої оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Доводи апеляційної скарги в зазначеній частині висновків місцевого суду не спростували.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення з ОСОБА_1 судового збору за подачу позову до суду.

У відповідності з положеннями п. 13 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позову є стягнення заподіяної моральної шкоди внаслідок незаконної бездіяльності відповідача, як органу досудового розслідування.

Місцевий суд, стягуючи з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави, вимог зазначеного вище закону не врахував, та не відніс витрати на рахунок держави.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладені висновки, рішення місцевого суду підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у сумі 992,40 грн з підстав, викладених в мотивувальній частині.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 червня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у сумі 992,40 грн - скасувати.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 травня 2023 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко