Провадження № 2/161/603/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2023 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання - Борсук К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у місті Луцьку цивільну справу №161/18295/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувшись із позовом (з врахуванням заяв від 21.11.2022, 23.03.2023, 24.04.2023) до суду, просить стягнути з відповідача 155 069,78 грн. в рахунок компенсації вартості частини за автомобіль марки Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_1 , та визнати за нею право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1899, площею 0,1936 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку у с. Шепель Луцького району. В обґрунтування позовних вимог вказує, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 21.01.1989, який був розірваний. Будучи в шлюбі, сторонами було придбано вказаний легковий автомобіль, який 10.02.2012 був поставлений на облік, та земельну ділянку.

Ухвалою суду від 6 вересня 2022 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 18 травня 2022 року у цивільній справі №161/18295/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільної сумісною власністю та стягнення коштів скасовано; призначено справу до розгляду у загальному позовному провадженні у підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 14 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 24 квітня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності, в частині позовних вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки за адресою Луцький район, с. Забороль, кадастровий номер :01:001:5719 залишено без розгляду.

Позивач у судове засідання не з`явився, натомість представник позивача подав на адресу суду заяву, якою просив розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не подавалось.

У відзиві на позовну заяву від 09.11.2022 відповідач просить у задоволенні позову відмовити.

Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 21.01.1989 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ) було укладено шлюб, який зареєстровано Горохівським РВ ЗАГСу Волинської області, актовий запис № 3, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 125).

06.09.2018 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с. 125 на звороті).

Таким чином, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 21.01.1989 по 06.09.2018.

Позивач стверджує, що сторонами у шлюбі за спільні кошти був придбаний легковий автомобіль Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_1 . Вказаний транспортний засіб був зареєстрований за відповідачем 10.02.2012, що засвідчено інформацією Територіального сервісного центру МВС №0741 (а.с.8).

Таким чином, між сторонами є спір стосовно поділу їх спільної сумісної власності подружжя.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Взаємної згоди щодо поділу спірного майна сторони не дійшли, договору не укладали.

Факт реєстрації спірного рухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Тобто, придбавши рухоме майно під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується.

Так, автомобіль Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_1 , придбаний під час шлюбу сторін, тому він відповідно до вимог ст.ст. 60, 61, 70, 71 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Будь-яких доказів щодо належності транспортного засобу лише відповідачу, на якого він зареєстрований, суду не надано та судом не здобуто.

Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки ринкова вартість автомобіля становить 310 139,55 грн. (а.с. 127-129).

При цьому висновок щодо оцінки майна узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), відповідно до яких, у випадку неможливості встановлення дійсної (ринкової) вартості майна, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

На підставі викладеного, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Вирішуючи питання, щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ земельної ділянки площею 0,1936 га, кадастровий номер :01:001:1899 за адресою Луцький район с. Шепель, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, суд вважає за необхідне, зазначити таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.

Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Виключно протягом періоду з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 158/1016/16-ц (провадження № 61-4238св18), 23 січня 2019 року у справі № 352/1974/15-ц (провадження № 61-4313св18).

За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Так, рішенням Шепельської сільської ради Луцького району Волинської області від 27.01.2015 №39/11 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення і надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,1936 га, кадастровий номер :01:001:1899 за адресою Луцький район с. Шепель, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, передано у власність вказану земельну ділянку та видано правовстановлюючі документи на неї.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині визнання права власності на частину земельної ділянки площею 0,1936 га, кадастровий номер :01:001:1899 за адресою Луцький район с. Шепель, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд не підлягають до задоволення.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити про строки позовної давності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19), від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20 (провадження № 61-21284св21).

Доказів, які б свідчили, що 6 вересня 2018 року між сторонами виник спір щодо нерухомого майна, відповідач не надав, а судом таких обставин не встановлено.

Решта доводів та заперечень сторін не спростовують висновків суду.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу, проведенням експертиз, а також інші витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В той же час, відповідно до ч. 1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Таким чином, з огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесених нею судових витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1 550,70 грн. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), витрат на правову допомогу в розмірі 5 000,00грн., які підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 15.03.2021, розрахунком вартістю послуг адвокатського об`єднання, рахунком №15/03/20-1 від 16.09.2021, звітом про виконанні роботи від 08.10.2021, актом виконаних робіт та надання послуг №2 (а.с. 17-20).

Керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 133, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 155 069 (сто п`ятдесят п`ять тисяч шістдесят дев`ять) грн. 78 коп. в рахунок компенсації вартості частини за автомобіль марки Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 550 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят) грн. 70 коп. та 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

В решті задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 .

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк