Справа № 496/5798/21
Провадження № 2/496/273/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Пасечник М.Л.

за участю секретаря - Касьяненко А.О.

представників позивача ОСОБА_1 - адвокатів Долгова В.М., Євценко Р.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати кредитний договір № б/н від 31.10.2011 року, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» - недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 31.10.2011 року він підписав Анкету-заяву приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н. Про те, що вказана заява є кредитним договором, позивачу стало відомо з позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зазначило, що ОСОБА_1 відповідно до договору № б/н від 31.10.2011 року отримав кредит у розмірі 100 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банк», що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті: http://privatbank.ua, з розрахунку 356/366 календарних днів на рік. Позивач зазначив про маніпуляцію АТ КБ «ПриватБанк» щодо зміни назви Анкети-заяви приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 31.10.2011 року на «договір № б/н від 31.10.2011 року». Як визначено п.2.1.1.3.3. Анкети-заяви ОСОБА_1 нібито доручив списувати з картрахунку суми грошових коштів у розмірі здійснених ним операцій, а також вартість послуг, визначену Тарифами Банку при настанні термінів платежу, а при виникненні боргових зобов`язань, згідно з п. 2.1.13.5, 2.1.1.12.9 Анкети-заяви, боржник доручив списувати з будь-якого рахунку, відкритого в Банку, зокрема з картрахунку, грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами Клієнта в межах, встановили ним цими договорами (договірне списання). АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 127 578, 47 грн., з яких: 98782,59 грн. - заборгованість за кредитом та 28 798, 88 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом (справа № 496/1357/21). Тобто, АТ КБ «ПриватБанк» стверджує, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н від 31.11.2011 року та посилається на ч. 1 ст. 634 ЦПК України. Анкета-заява № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 31.10.2011 року, підписана позивачем, містить застереження про те, що підписана заява разом з Тарифами, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. При цьому, ОСОБА_1 ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, екземпляр якого він згоден отримати шляхом роздрукування з сайту http://privatbank.ua. Згідно вказаної Анкерит-заяви ОСОБА_1 було запропоновано оформити на своє ім`я карту « Універсальна », пенсійну карту, карту Gold, зарплатний пакет, тощо. Проте, жодна із запропонованих банківських послуг ОСОБА_1 обрана не була, що підтверджується відсутністю в Анкеті-заяві відповідної позначки напроти запропонованих банком варіантів. В Анкеті-заяві не заповнена графа щодо кредитного ліміту за платіжною карткою «Універсальна/Gold» та не проставлена відмітка ОСОБА_1 про те, що Пам`ятку клієнта, яка містить, в тому числі, Тарифи і основні умови обслуговування і кредитування він отримав та ознайомився з її змістом під розпис. Позивач зазначив, що Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника, не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання Договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов`язковість її оприлюднення та доведення до відома сторони прямо передбачена Законом. Факт ознайомлення з будь-яким документом може бути підтверджений підписом особи. Крім того, коли в документі мова йде про істотну умову, притаманну договору, підпис особи засвідчує не лише ознайомлення з документом, а і згоду на викладені в документі умови, обов`язки, наслідки невиконання зобов`язань, розміри штрафних санкцій, розміри та порядок нарахування процентів, право банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту, тощо. Умовами та Правилами надання банківських послуг визначено, що дані Умови та Правила, Пам`ятка клієнта, Тарифи та заява про приєднання до Умов та Правил, становить укладений Договір про надання банківських послуг. Проте, перелічені документи можуть вважатися складовою кредитного договору лише за умови наявності підпису ОСОБА_1 на кожному документі. Наявність підпису позивача лише на одному з зазначених документів не може свідчити про укладення кредитного договору між сторонами. У разі надання ОСОБА_1 на ознайомлення Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів під час оформлення картки, ПАТ КБ «ПриватБанк» не було позбавлено можливості надати перелічені документи на підпис позивачу. Зазначення в Анкеті-заяві про розміщення вказаних документів на сайті банку додатково свідчить про те, що ОСОБА_1 не надавали їх на ознайомлення при підписання Анкети-заяви. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» належним чином та в установлений спосіб не ознайомило позивача з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, зокрема, шляхом вручення відповідного документа особисто йому під власноручний підпис, зазначені Умови не можна вважати складовою частиною кредитного договору б/н. При укладенні Анкети-заяви не було дотримано його письмової форми та обміну документів. Позивачем було підписано лише Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, при цьому, якщо вважати такий документ договором, то до нього повинні бути досягнені згоди з усіх істотних умов. Не існує жодного підписаного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» документу, який би чітко визначав права та обов`язки сторін. Існує низка документів, спрямованих на укладання кредитного договору у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку. Тому, посилання відповідача на положення ст. 634 ЦПК України є необґрунтованими. В Анкеті-заяві б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 31.11.2011 року відсутні відомості про кредитний ліміт, вид платіжної картки. Анкета-заява не містить даних про строки надання кредиту, розмір відсоткової ставки за користування ним, черговість та порядок здійснення платежів в рахунок погашення отриманих коштів, відповідальність сторін та інших істотних умов. Отже, підписана ОСОБА_1 . Анкета-заява б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 31.11.2011 року, не може вважатись договором в розумінні ст. 626 ЦК України, оскільки не містить відомостей про досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема у заяві відсутні дані про зобов`язання банку надати грошові кошти (кредит), розмір кредиту та умови кредитування, зобов`язання позичальника повернути кредит та сплатити проценти, вид платіжної картки, строк її дії та суму ліміту кредитування. Зміст зазначеної Анкети-заяви зводиться до того, що ОСОБА_1 лише виявив бажання на отримання кредитної картки (підтверджується відсутністю проставлення ОСОБА_1 відповідних відміток у заяві), що не може вважатись взаємно досягнутою між сторонами згодою на укладання кредитного договору. Позивач вважає, що свобода договору при укладенні Анкети-заяви б/н від 31.10.2011 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» не є такою, що може вважатись договором та обмежується спеціальними нормами законодавства у сфері споживчого кредитування. Оскільки ОСОБА_1 не був ознайомлений з умовами кредитування та підписав лише Анкету-заяву без зазначення у ній суми кредитного ліміту, виду платіжної картки, між ним та АТ КБ «ПриватБанк» не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, що слугує підставою для визнання правочину недійсним. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вказаною інформацією. Позивач вважає, що були порушені його права як споживача фінансових послуг, у зв`язку з чим, він звернувся до суду з вказаним позовом.

23.05.2022 року представник відповідача - Яковлєва-Ангеловська О.А. надала до суду клопотання про застосування строків позовної давності, в якому просила застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити у позові в повному обсязі, оскільки договір укладено 31.10.2011 року, а позов подано до суду у 2021 році, тобто через 10 років після настання події, а статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Представники позивача ОСОБА_1 - адвокати Долгов В.М., Євценко Р.І. у судовому засідання позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представники позивачів надали усні пояснення, які є тотожними позовній заяві. Адвокат Євценко Р.І. також пояснив, що ОСОБА_1 , підписуючи анкету-заяву від 31.10.2011 року, розраховував на відкриття банківського рахунку.

Представник відповідача - Яковлєва-Ангеловська О.А. у судове засідання не з`явилася, але надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності та відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 31.10.2011 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Підписуючи вказану Анкету-заяву, ОСОБА_1 погодився з тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним та банком Договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 підтвердив, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанка www.privatbank.ua. ОСОБА_1 зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, зокрема, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис у договорі - це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття «правочин» (ст. 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення сторони.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно вимог ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Верховний Суд України у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа (правова позиція Верховного суду України, висловлена у постанові від 18.12.2013 року у справі № 6-127цс13).

Спірний кредитний договір від 31.10.2011 року підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Позивач у момент підписання Анкети-заяви 31.10.2011 року не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору.

За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови таких договорів у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений. Тому, банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Разом з цим, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, ОСОБА_1 підтвердив те, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Позивач підтвердив, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанка www.privatbank.ua. ОСОБА_1 зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

Суд звертає увагу на те, що позивач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, засвідчив свою згоду з запропонованими банком умовами, тому, суд дійшов висновку, що під час укладення оспорюваного кредитного договору сторони дотрималися усіх вимог, спірний договір був укладений належним чином у встановленій законом письмовій формі.

Суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що його не було ознайомлено із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, оскільки у самій заяві про укладення кредитного договору позивач поставив свій підпис, чим підтвердив, що він ознайомлений із відповідними правилами та умовами, а також тарифами, які були надані йому у письмовому вигляді, чим дав згоду на відповідні умови договору, тобто сторонами договору було дотримано, передбачені ст. 207 ЦК України, вимоги щодо письмової форми правочину.

Крім того, з дати подання анкети-заяви протягом дії вказаного кредитного договору позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої до підписання редакції кредитного договору, за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Позивач стверджує, що про те, що Анкета-заява, підписана ним 31.10.2011 року є кредитним договором, позивачу стало відомо з позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, але вказані твердження нічим не підтверджені. Також незрозуміло, на настання яких юридичних наслідків розраховував ОСОБА_1 , підписуючи анкету-заяву 31.10.2011 року у АТ КБ «ПриватБанк», як не укладання кредитного договору, враховуючи її зміст та умови.

Виходячи з правових позицій Верховного Суду України (постанови від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 року у справі № 910/31110/15) під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного права. За результатами розгляду такого спору вирішуються питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав для недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження порушення його права, в той час, як укладений між сторонами оскаржуваний кредитний договір відповідає формі, передбаченій ст. 207, 208, 1047, ч. 1 ст. 1055 ЦК України та волі позичальника, оскільки вчинений у письмовій формі шляхом підписання сторонами анкети-заяви № б/н від 31.10.2011 року про приєднання ОСОБА_1 до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а тому підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним судом не вбачається.

Позивач зазначає, що між ним та АТ КБ «ПриватБанк» не було погоджено істотні умови кредитування, зокрема, в Анкеті-заяві б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 31.11.2011 року відсутні відомості про кредитний ліміт, вид платіжної картки, строки надання кредиту, розмір відсоткової ставки за користування ним, черговість та порядок здійснення платежів в рахунок погашення отриманих коштів, відповідальність сторін, зобов`язання банку надати грошові кошти (кредит), розмір кредиту та умови кредитування, зобов`язання позичальника повернути кредит та сплатити проценти, вид платіжної картки, строк її дії та суму ліміту кредитування.

Суд вважає, що перелічені обставини не можуть бути підставою саме для визнання кредитного договору недійсним, в розумінні ст. 215 ЦК України, оскільки сам позивач підтверджує факт підписання Анкети-заяви від 31.10.2011 року у письмовому вигляді, тобто кредитні взаємовідносини між ним та АТ КБ «ПриватБанк» існують.

У постанові від 29.07.2020 року по справі №753/10779/16-ц Верховний Суд вказав, що якщо особа, підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину.

Так, позивач визнає факт підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку та ним не підтверджено те, що він не користувався кредитною картою, яка була відкрита йому на підставі підписаної Анкети-заяви від 31.10.2011 року та відповідно кредитними коштами.

Відповідно до ст. 76-77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статті 80-81 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17.

Суд звертає увагу, що на підтвердження викладених обставин, на яких ґрунтуються вимоги позову, позивач не надав суду жодного доказу.

Позивач зазначає, що його права порушені як споживача фінансових послуг та відносини, які виникли між ним та АТ КБ «ПриватБанк» регулюються, зокрема, Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» - закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За змістом п. 22 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію;6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу

Із п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами (Цивільний кодекс України, Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні»).

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Тобто, права особи, як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин, тому до спорів щодо виконання цього договору Закон України «Про захист прав споживачів» не може застосовуватись.

При посиланні на норми Закону України «Про захист прав споживачів» повинно мати місце порушення прав споживача на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб.

Окрім того, згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Однак, зміст позовної заяви та анкети-заяви від 31.10.2011 року не дає можливості встановити приналежність цього кредитного договору до договорів споживчого кредитування та, відповідно, чи розповсюджуються на нього вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином, підстави, визначені Законом України «Про захист прав споживачів», які дають право особі захистити порушене право споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову до суду, тому посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів» є не обґрунтованими.

Щодо клопотання представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» про застосування строків позовної давності, суд дійшов наступного висновку.

Так, підпис позивача в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 31.10.2011 року, де є відмітка про інформованість його щодо змісту Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифами банку, дає підстави суду вважати, що саме у момент підписання такої зави, позивач дізнався про порушення своїх прав та законних інтересів, відповідно саме з цього моменту слід обчислювати строк позовної давності у термін три роки.

Відповідно до ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Таким чином, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову за необґрунтованістю, клопотання представника відповідача задоволенню не підлягає.

Відтак, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які склалися між сторонами, суд зазначає про те, що зважаючи на встановлення обставин, слід констатувати, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, які не залишають сумніву у їх достовірності, що укладаючи оспорюваний договір сторони діяли з порушенням вимог ст.ст.203, 207, 215 ЦК України, а тому у справі відсутні достатні правові підстави для визнання кредитного договору № б/н від 31.10.2011 року недійсним.

Керуючись ст. ст. 203, 207, 215, 251, 261, 626, 628, 634, 638, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76-77, 80-81, 259, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору № б/н від 31.10.2011 року недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 09.05.2023 року.

Суддя М.Л. Пасечник