Постанова

Іменем України

02 травня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/8218/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 27 лютого 2023 року

у складі судді Чередніченко Н. П.

у цивільній справі №752/1273/21 Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра", Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс",

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Друга київська державна нотаріальна контора,

про визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки, скасування державної реєстрації іпотеки та заборони

У С Т А Н О В И В:

У січні 2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів: Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" (далі - ПАТ «КБ «Надра», Банк), Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" (далі - ТОВ «Діджи Фінанс», Товариство) та з урахуванням заяви про зміну предмета позову просила суд, з підстав передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та ст. 1281 ЦК України, визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки від 01.09.2006, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію іпотеки реєстраційний номер іпотеки №3690585, зареєстровану 05.09.2006 приватним нотаріусом КМНО Шевельовим Я. Д.; скасувати державну реєстрацію іпотеки реєстраційний номер іпотеки №36337434 (спеціальний розділ), зареєстровану 24.04.2020 приватним нотаріусом КМНО Швець Р. О.; скасувати державну реєстрацію заборони реєстраційний номер обтяження №3678508, зареєстровану 01.09.2006 приватним нотаріусом КМНО Шевельовим Я. Д.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції застосовано положення статті 1281 ЦК України, яка регулює дані правовідносини, в нечинній редакції.

Вказувала, що згідно ч. 2 ст. 1281 ЦК України (в редакції на момент коли Банку стало відомо про смерть боржника) кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Судом не взято до уваги, що згідно правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі №264/5957/17, зобов'язання припиняється і тоді, коли правовідношення допускає правонаступництво, боржник був замінений правонаступником, але до останнього кредитор не заявив вимогу у визначений строк.

Судом також не взято до уваги, що за приписами ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті позбавляється права вимоги. Пропуск Банком строків пред'явлення вимог до спадкоємців позбавляє його права вимоги до спадкоємця, оскільки відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог ст. 1281, 1282 ЦК України, які Банком не дотримані.

Вважала, що Банку стало відомо про смерть спадкодавця у 2012 році.

Судом не надано належної правової оцінки обставинам, встановлених у судових рішеннях, які мають преюдиціальне значення у даній справі, що переглядається.

Резюмувала, що у зв'язку із пропуском ПАТ "КБ "Надра" строку пред'явлення вимоги за основним та додатковим зобов'язаннями до спадкємців ОСОБА_2 , встановленого ст. 1281 ЦК України (в редакції станом на момент коли Банку стало відомо про смерть ОСОБА_2 ) кредитор є таким, що позбавлений такого права, що в свою чергу має наслідком припинення основного та додаткового зобов'язань, в тому числі договору іпотеки.

За наведених обставин просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27.02.2023 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Позивачка та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Відповідачі та треті особи, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів та третіх осіб.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Положення статей 526, 599 ЦК України передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним.

Стаття 204 ЦК України визначає презумцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

28 липня 2006 року ОСОБА_4 , діючи в інтересах ОСОБА_5 , відповідно до довіреності, посвідченої 21.07.2006 Носівською держаною нотаріальною конторою за №1268, подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_3 , про що між сторонами було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шевчуком З. М., зареєстрований в реєстрі за №2081.

01 вересня 2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №78/П/99/2006-840.

В цей же день, між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №2108, відповідно до умов якого в забезпечення виконання кредитного договору №78/П/99/2006-840 від 01.09.2006 в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_3 , іпотекодержатель - ВАТ КБ «Надра», а також на підставі зазначеного договору до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна були внесені відповідні записи.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер.

Із відповіді державної нотаріальної контори та копії спадкової справи щодо майна ОСОБА_2 вбачається, що 29.09.2009 по претензії ПАТ «Родовід Банк» було заведено спадкову справу щодо майна померлого ОСОБА_2 та спадкоємці останнього за заведенням спадкової справи та за видачею свідоцтв про право власності на спадщину до Другої Київської державної нотаріальної контори не звертались, по вказаній спадковій справі свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Однак, 14 грудня 2012 року до Другої Київської державної нотаріальної контори звернулась мати ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , яка проживає за адресою АДРЕСА_2 , із заявою про скасування спадкової справи та її реєстрації, оскільки, вона та інші родичі не подавали заяви про прийняття спадщини після смерті сина, та вимога банку була подана після закінчення шестимісячного терміну.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.06.2012 у справі №2-81/12, задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсними довіреності та договору дарування квартири. Визнано недійсною довіреність від 21.06.2006, видану від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_4 , а також визнано недійсним договір дарування квартири від 28.07.2006, укладений між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Крім того, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.09.2014 у справі №752/1106/14-ц частково задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ПАТ КБ «Надра», приватного нотаріуса КМНО Шевельова Я. Д., Головного управління юстиції у м. Києві про визнання недійсним договору іпотеки, скасування права власності та державної реєстрації права власності, визнання права власності та спонукання до вчинення певних дій. Скасовано державну реєстрацію права власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого 28.07.2006 приватним нотаріусом КМНО Шевчук З. М., зареєстрованого за №2081д, на квартиру АДРЕСА_3 .

З мотивувальної частини зазначеного рішення вбачається, що суд прийшов до висновку про відсутність, передбачених ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним договору іпотеки від 01.09.2006, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 .

Поряд з цим, суд вказав на те, що з огляду на те, що договір дарування квартири, укладений 28.07.2006 було визнано судом недійсним, то наявні правові підстави для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру.

Також судом було встановлено, що позивач ОСОБА_5 на підставі правовстановлюючого документу є законним власником квартири, що в силу вимог закону, не потребує додаткового визнання права власності за нею в судовому порядку.

Зазначене рішення суду сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили, а тому доводи сторони відповідача про те, що договір іпотеки на час розгляду даного спору є чинним заслуговують на увагу.

27 листопада 2015 року ОСОБА_5 звернулася у суду з позовом до ПАТ «КБ «Надра» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевельова Я. Д. про скасування договору іпотеки та зобов`язання вчинити дію, в якому просила визнати недійсним та скасувати договір іпотеки, укладений 01.09.2006 між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра»; зобов`язати відповідачів скасувати заборону відчуження нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що була передана в іпотеку ПАТ КБ «Надра» на підставі договору іпотеки від 01.09.2006, а також виключити запис з Державного реєстру іпотек щодо вказаного нерухомого майна; зобов`язати приватного нотаріуса КМНО Шевельова Я. Д. внести до Державного реєстру іпотек запис про скасування реєстрації договору іпотеки та заборони відчуження квартири за вказаною адресою.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року відкрито провадження у вказаній справі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла.

07 березня 2017 року Другою київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №146/2017 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5

27 березня 2020 року було проведено електронний аукціон №UA-EA-2020-03-05- 000017-b з продажу лоту GL3N217255 власника майна - ПАТ «КБ «Надра». Відповідно до внутрішнього паспорту активу, до складу лоту GL3N217255 увійшли кредитні договори позичальника ОСОБА_2 - №78/П/99/2006-840 із зазначенням примітки у колонці 10 «інша інформація» - «Справа № 2-81/12 , інформація про наявних спадкоємців відсутня».

Також судом встановлено, що ТОВ «Діджи Фінанс» є правонаступником ПАТ «КБ «НАДРА» за кредитним договором №78/П/99/2006-840 та за договором іпотеки N2108, укладеним в забезпечення виконання кредитного договору N78/П/99/2006-840 від 01.09.2006 між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «НАДРА».

Позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом посилалась на те, що вона не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно по об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 зареєстровано заборону на нерухоме майно на підставі: договір іпотеки, 2108, 01.09.2006 року та внесено відомості в державний реєстр іпотек: реєстраційний номер обтяження 3690585, зареєстроване 05.09.2006 року о 19 год. 19 хв. 26 с. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовим Я. Д., підстава обтяження: договір іпотеки, 2108, 01.09.2006 року; боржник за основним зобов`язанням: ОСОБА_2 , іпотекодержатель: ВАТ КБ «Надра».

В заяві про зміну предмета позову в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що іпотека є припиненою внаслідок припинення основного зобов`язання. Вважала, що основне зобов`язання за кредитним договором N78/П/99/2006-840 від 01.09.2006 укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» припинено відповідно до ст. 1281 ЦК України (том 2, а. с. 68-74).

Зазначила, що ані первісний іпотекодержатель, ані його правонаступники із вимогами до спадкоємців ОСОБА_2 після його смерті, як це зробили інші кредитори, до нотаріальної контори не звертались, відповідачами було пропущено строки для пред`явлення таких вимог в силу ст. 1281 ЦК України, реєстрація іпотеки та заборони на відчуження порушує права позивача, як єдиної спадкоємиці законної власниці квартири, яка, в свою чергу, не була ані боржником, ані іпотекодавцем, а відтак вважала, що наявні підстави для визнання іпотеки припиненою та скасування її державної реєстрації.

Крім того, позивач вказувала, що договір іпотеки був укладений на підставі договору дарування квартири від 28.07.2006, який в силу абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України є недійсним з моменту укладення, зумовлює і недійсність спірного договору іпотеки, оскільки, він є похідним від договору дарування від 28.07.2006, що також зумовлює визнання іпотеки припиненою.

Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала, що основні зобов`язання за кредитним договором не виконані, кредитором не були порушені строки звернення до спадкоємців із відповідними вимогами, а відтак відсутні підстави для припинення іпотеки за договором іпотеки, який є чинним.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд першої інстанції, застосувавши норми матеріального права, а саме положення ст. 598, 599, ч. 1 ст. 608, 1218, 1219, ч. 1 ст. 1282 ЦК України, п. 2 ч. 1, ч. 5 ст. 3, ст. 17 Закону України «Про іпотеку», дійшов вірного висновку про відсутність такої підстави для припинення іпотеки, як смерть боржника за кредитним договором, враховуючи те, що спірні правовідносини допускають правонаступництво.

До такого висновку суд дійшов з урахуванням аналогічного правового висновку викладеного у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 28.02.2018 у цивільній справі №441/1647/15-ц.

Також судом вірно зазначено, що оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

При цьому, судом враховано правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у цивільній справі №522/407/15-ц, відповідно до якого стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Суд першої інстанції досліджуючи питання порушення відповідачем преклюзивних строків, встановлених ст. 1281 ЦК України, виходив з того, що в матеріалах справи наявні письмові докази про те, що після смерті боржника ОСОБА_2 , який виступав іпотекодавцем спірної кватири, була заведена спадкова справа, однак, спадкоємці померлого до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались, свідоцтва про право власності в порядку спадкування не видавались, навпаки, мати ОСОБА_2 - ОСОБА_6 зверталась до нотаріальної контори із вимогою про скасування спадкової справи та її реєстрації.

Судом враховано, що законним власником квартири, яка на час розгляду спору перебуває в іпотеці, була ОСОБА_5 , яка також померла. Крім того зазначено, що в ході розгляду справи позивач не надала суду достатніх доказів, які б переконливо свідчили про те, що вона є єдиним її спадкоємцем.

Вказано, що стороною позивача не було надано суду доказів відмови нотаріуса в оформленні свідоцтва про право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , в тому числі з підстав наявності зареєстрованої іпотеки на спадкове майно.

Суд врахував, що дійсно ОСОБА_5 не була боржником та іпотекодавцем за договором іпотеки, не була спадкоємцем ОСОБА_2 та немала жодних зобов`язань перед відповідачами, однак, належне їй майно було передано в іпотеку іпотекодавцем ОСОБА_2 , який ним володів на підставі договору дарування, який в подальшому було визнано недійсним.

Водночас, судом встановлено, що договір іпотеки на час розгляду даного спору є дійсним, та в задоволені вимог про визнання його недійсним було відмовлено.

24 квітня 2020 року приватним нотаріусом КМНО Швець Р. О. було здійснено державну реєстрацію іпотеки на вказану квартиру спочатку за іпотекодержателем ТОВ «Фастлайн Капітал», а потім за іпотекодержателем ТОВ «Діджи Фінанс», однак, рішення державного реєстратора в судовому порядку оскаржені не були, як і не було оскаржено безпідставність такої реєстрації, в тому числі з огляду на наявність судового рішення про скасування заборони відчуження нерухомого майна та виключення запису з державного реєстру іпотек.

Судом вказано, що смерть боржника в основному зобов`язанні не є підставою для припинення іпотеки з огляду на те, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, а під час розгляду справи установлено, що після смерті ОСОБА_2 залишилась спадкоємиця - мати ОСОБА_6 , яка відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину, як спадкоємець, яка була зареєстрована та проживала разом із спадкодавцем, однак, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталась.

Судом взято до уваги заперечення сторони відповідача, що прийняття спадщини шляхом звернення спадкоємцями до нотаріуса із заявою або не оформлення спадщини тими спадкоємцями, які її прийняли відповідно до закону, за змістом ст. 1281 ЦК України не тягне за собою наслідком закінчення строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до його спадкоємців.

Крім того, суд вказав на те, що стороною позивача в ході розгляду справи не було залучено до участі у справі спадкоємицю, яка за законом прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 , не доведено достатніми доказами наявність підстав, передбачених законом, для припинення іпотеки за договором іпотеки, який є чинним та у визнанні недійсними якого було відмовлено в судовому порядку, фактично позивачем було обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

При цьому, суд зауважив, що ані позивач ОСОБА_1 , ані ОСОБА_5 не були сторонами кредитного договору та договору іпотеки, які були укладені між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 , а тому з урахуванням того, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, а також наявністю у боржника спадкоємиці, яка в силу вимог закону прийняла спадщину після смерті сина, та не була залучена позивачкою до участі у справі, позовні вимоги в частині визнання іпотеки за договором іпотеки припиненим є безпідставними.

Суд відмітив, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обґрунтування позовних вимог в частині наявності підстав для визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, стороною відповідача ці доводи спростовані, позивачем обрано невірний спосіб захисту, у зв'язку з чим правомірно у задоволенні позовних вимог в цій частині за наведених в позові підстав відмовив.

Суд також правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині скасування державної реєстрації іпотеки та заборони, оскільки, зазначені вимоги є похідними, а також з огляду на те, що ці вимоги також не є належним способом захисту порушеного права, так як за змістом п. 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 за №1141, однією з підстав для внесення державним реєстратором запису до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації є рішення суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги, щодо неправильного застосування судом норм матеріального права (ст. 1281 ЦК України) не призвели до неправильного вирішення спору по суті, оскільки фактично спростовуються висновками суду, викладеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 04 травня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

А. М. Стрижеус