АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2023 року

м. Чернівці

справа № 716/1990/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Височанської Н. К., Кулянди М. І.

секретар Конецька Д. Г.

позивач Веренчанська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області

відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 8 грудня 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Сірик І. С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року Веренчанська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області звернулася до суду з позовом.

Позивач просив:

- визнати незаконним рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2001 року «Про передачу квартири АДРЕСА_1 в оренду безоплатно з подальшим викупом»;

- скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 15 липня 2004 року, видане виконавчим комітетом Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 вересня 2017 року № 37020575, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Заставнівської районної державної адміністрації Шупенею А. В.;

- скасувати запис про право власності на нерухоме майно в розділі «Актуальна інформація про право власності» №22277385 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Посилався на те, що в жовтні 2017 року Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області дізналася про те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Підставою виникнення права власності за відповідачем була завірена копія втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 , видана 15 липня 2004 року, публікація в газеті «Голос краю» та зведений оціночний акт від 22 червня 2001 року. Підставою видання свідоцтва про право власності на нерухоме майно було рішення сесії Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2001 року.

Вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 травня 2005 року встановлено, що ОСОБА_3 виготовила завідомо неправдивий офіційний документ, а саме рішення сесії 23 скликання Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області про передачу в безоплатну оренду квартири АДРЕСА_1 своїй доньці з правом подальшого викупу, а також внесла до цього рішення пункт про видачу ОСОБА_1 документа, що встановлює право приватної власності на квартиру. ОСОБА_3 підписала це рішення та поставила на ньому відтиск гербової печатки Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, хоча на сесії це питання не розглядалось. Крім того, остання звернулась до Заставнівського бюро технічної інвентаризації із заявою про оформлення свідоцтва про право власності та користуючись службовим становищем ОСОБА_3 , надавши підроблене рішення сесії, отримала бланк свідоцтва про право власності, яке в подальшому дала на підпис повноважному на той час голові сільської ради.

Рішенням 18 сесії 25 скликання Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 19 грудня 2008 року за заявою ОСОБА_1 визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_1 , закрито номер у погосподарській книзі.

Незважаючи на це через 9 років відповідачка ОСОБА_1 , надаючи довіреність на вчинення дій від свого імені, матері ОСОБА_3 , зареєструвала спірне нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вважає, що рішення сесії сільської ради від 21 червня 2001 року є незаконним, а проведена на його підставі державна реєстрація свідоцтва про право власності, запис про право власності та саме рішення про реєстрацію підлягають скасуванню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 8 грудня 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним рішення 27 сесії 23 скликання Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2001 року «Про передачу квартири АДРЕСА_2 в оренду безоплатно з подальшим викупом».

Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 15 липня 2004 року, видане виконавчим комітетом Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 вересня 2017 року № 37020575, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Заставнівської районної державної адміністрації Шупенею А. В.

Скасовано запис про право власності на нерухоме майно в розділі «Актуальна інформація про право власності» за № 22277385 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Суд виходив з того, щосвідоцтво про право власності на нерухоме майно видане на ім`я ОСОБА_1 щодо квартири АДРЕСА_1 видано з порушенням та на підставі підробленого документу, а саме рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2001 року.

ОСОБА_1 , внаслідок вчинення злочинних дій, неправомірно набуто право власності на нерухоме майно, а тому відсутні законні підстави для прийняття державним реєстратором рішення щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію за нею права власності на спірне нерухоме майно.

Діями відповідачки порушені права та інтереси Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області.

Перебіг трирічного строку позовної давності розпочався у вересні 2017 року, а з цим позовом позивач звернувся у грудні 2017 року, отже позивач не пропустив строк позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідачка зазначає, що суд першої інстанції не встановив, які права та інтереси позивача були порушені та за захистом яких прав та інтересів позивач звернувся до суду.

Судом першої інстанції не враховано, що наявність свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 , яке видане 15 липня 2004 року виконкомом Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, вироку Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 травня 2005 року, актів обстеження матеріально-побутових умов від 9 листопада 2015 року, рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 26 квітня 2011 року «Про відміну рішень сільської ради» спростовують ту обставину, що позивач дізнався про порушення свого права в 2017 році.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Прокурор Чернівецької окружної прокуратури подав відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що звернення до суду з даним позовом передбачає захист державного та суспільно інтересу.

Судом першої інстанції встановлені всі обставини справи та зроблені правильні висновки.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2001 року передано квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 в оренду безоплатно з подальшим викупом строком на десять років із видачею технічного паспорта і свідоцтва про право власності на житло. Оформлено право власності на вказану квартиру та видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру. Крім того, зобов`язано ОСОБА_1 зареєструвати зазначене свідоцтво в Заставнівському районному бюро технічної інвентаризації (а.с. 12 т.1).

Згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15 липня 2004 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , власником зазначеного майна є ОСОБА_1 . Підставою для видачі зазначеного свідоцтва було рішення XXVII сесії XXIII скликання Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2001 року. Зазначене свідоцтво зареєстровано в Заставнівському районному бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 522 від 15 липня 2004 року (а.с.18 т.1).

Вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 травня 2005 року ОСОБА_3 , яка є матір`ю відповідачки ОСОБА_1 , визнано винною за ст.15 - ч.5 ст.191, ч.1 ст.366, ч.3 ст.358 КК України та призначено покарання. Як вбачається з вказаного вироку в липні 2001 року ОСОБА_3 виготовила завідомо неправдивий офіційний документ рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2001 року про передачу в безоплатну оренду квартири АДРЕСА_1 , своїй доньці ОСОБА_1 , з правом подальшого викупу, а також внесла до цього рішення пункт про видачу ОСОБА_1 документа, що встановлює право приватної власності останньої на квартиру. ОСОБА_3 підписала це рішення та поставила на ньому відтиск гербової печатки. Крім того, остання 14 липня 2004 року звернулася до Заставнівського РБТІ із заявою про оформлення свідоцтва про право власності на цю квартиру, надавши раніше підроблене нею рішення сільської ради від 21 червня 2001 року (а.с.13-16 т.1).

Як вбачається з рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 19 грудня 2008 року, на підставі заяви ОСОБА_1 , визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке видане 15 липня 2004 року на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , а також закрито номер у погосподарській книзі, який закріплений за ОСОБА_1 (а.с.17 т.1).

Згідно з пунктом 1.1 рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 26 квітня 2011 року №161-04/2011 «Про відміну рішень сільської ради» відмінено рішення 27 сесії 23 скликання від 21 червня 2001 року «Про передачу квартири АДРЕСА_2 в оренду безоплатно з подальшим викупом».

Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 вересня 2017 року №37020575 на підставі заяви ОСОБА_3 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с. 24 т.1).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 вересня 2017 року проведено реєстрацію права власності за відповідачкою ОСОБА_1 на підставі вищевказаного рішення державного реєстратора. Підставами виникнення права власності зазначені завірена копія втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_1 , видане 15 липня 2004 року виконавчим комітетом Веренчанської сільської ради, публікація про втрату правовстановлюючого документа від 31 серпня 2017 року в газеті «Голос краю», зведений оціночний акт, виданий 22 червня 2001 року Заставнівським РБТІ (а.с.19 т.1).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Щодо законного інтересу за захистом якого Веренчанська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області звернулася до суду з позовом

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З рішення Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області XXVII сесії XXIII скликання від 21 червня 2001 року вбачається, що у зв`язку з ліквідацією селянської спілки «Буковина» взято на баланс будинок на АДРЕСА_3 .

Веренчанська сільська рада не оформила право власності на вказане майно та не зареєструвала таке свої право в державному реєстрі речових прав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка порушила законний інтерес позивача щодо оформлення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на АДРЕСА_3 і саме за захистом цього інтересу сільська рада звернулася до суду з позовом.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконним рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду про наявність підстав для скасування рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2001 року.

Частинами першою, другою статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР).

З вироку Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 травня 2005 року вбачається, що рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2001 року не ухвалювалося сільською радою, а тому не може бути визнано незаконним.

Щодо позовної вимоги про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 15 липня 2004 року, видане виконавчим комітетом Веренчанської сільської ради Заставніського району Чернівецької області.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання майном, що становить зміст права власності згідно з частиною першою статті 317 ЦК України.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент видачі оскаржуваного свідоцтва) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається у разі виділення окремого об`єкта нерухомого майна зі складу об`єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше об`єктів. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно підписується державним реєстратором і засвідчується печаткою.

Згідно зі статтею 19 наведеного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких, згідно зі статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», провадиться державна реєстрація права власності, яке вони посвідчують, а визнання недійсним і скасування свідоцтв про право власності на майно має на меті захист прав попереднього власника.

Визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно впливає на можливість реалізації прав особи, що його отримала, щодо нерухомого майна, отже доводить дієвість та ефективність обраного позивачем способу захисту.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 21 січня 2020 року у справі № 915/1844/18.

Колегія суддів вважає, що встановивши, що право власності на нерухоме майно відповідачем набуто у спосіб, який суперечить встановленому законодавством України порядку, позов про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно є обґрунтований.

Однак суд вбачає підстави для застосування до вказаних правовідносин положення закону щодо строку позовної давності.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18) зазначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність,суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право,за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено,що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Згідно частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням 18 сесії 25 скликання Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 19 грудня 2008 року за заявою ОСОБА_1 визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_1 , , яке видане 15 липня 2004 року серії НОМЕР_1 та закрито номер у погосподарській книзі.

Тобто станом на 19 грудня 2008 року Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області була обізнана про існування оскаржуваного свідоцтва про право власності, яке порушувало її права, однак в строк встановлений законом своє право належним чином не захистила.

Отже, в позові про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Щодо позовної вимоги про скасування запису про право власності на нерухоме майно

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для скасування запису про державну реєстрацію.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон № 1952), державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час звернення з позовом у цій справі) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом наведеної норми на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваних рішень у цій справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав.

У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19 (провадження №61-13586св20).

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про скасування запису про право власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, обрав неналежний спосіб захисту свого права.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Щодо позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

У практиці Великої Палати закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші).

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Оскільки порушення законного інтересу позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, заявлені ним позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

Обраний позивачем та застосований судом спосіб захисту - скасування рішення державного реєстратора відповідає вимогам закону та є ефективним.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18 (914/608/20).

Суд першої інстанції помилився щодо мотивів для задоволення позову про скасування рішення державного реєстратора та помилково прийшов до висновку, що рішення державного реєстратора підлягає скасуванню у зв`язку з незаконністю рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2001 року

Колегія суддів вважає, що підставою для скасування рішення державного реєстратора є та обставина, що воно було прийнято на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_1 , яке видане 15 липня 2004 року виконавчим комітетом Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, яке свою чергу видане на підставі підробленого рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2001 року, яке сільською радою не ухвалювалося.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його в частині задоволення позову Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області до ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування запису про право власності на нерухоме майно слід скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині про відмову в позові.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 8 грудня 2022 року в частині задоволення позову Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення в цій частині слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, N 3674-VI (далі - Закону) встановлено судовий збір за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду касаційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до касаційної скарги на рішення суду 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» № 1801-VIII установлено у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2017 року 1600 гривень.

Розмір судового збору, який повинен сплатити позивач за подання до суду позовної заяви з трьома вимогами немайнового характеру (визнання незаконним рішення; скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запису про право власності на нерухоме майно), складав 4800 гривень (1600х3=4800).

З платіжного доручення від 29 січня 2018 року вбачається, що позивач за подання до суду позову сплатив судовий збір в сумі 1600 гривень, хоча мав сплатити в сумі 4800 гривень (а.с.2 т.1).

З платіжного доручення від 4 лютого 2020 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 2400 гривень, хоча мав сплатити 7200 гривень (4800+150%=7200) (а.с.1 т.2).

З платіжного доручення №92 від 15 квітня 2020 року вбачається, що позивач за подання до суду касаційної скарги сплатив судовий збір в сумі 3200 гривень, хоча мав сплатити 9600 гривень (4800+200%=9600) (а.с.97 т.2).

Всього позивач сплатив судовий збір в сумі 7200 гривень, хоча мав сплатити 21 600 гривень. Різниця суми судового збору в розмірі 14 400 гривень підлягає стягненню з позивача в дохід держави.

З квитанції №19 від 19 січня 2023 року вбачається, що відповідачка за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 2400 гривень (а.с.11 т.3).

З квитанції №25-818659/1 від 25 січня 2023 року вбачається, що відповідачка за подання до суду апеляційної скарги додатково сплатила судовий збір в сумі 480 гривень, хоча мала доплатити 4800 гривень (4800+150%=7200) (а.с.21 т.3).

Всього відповідачка сплатила судовий збір в сумі 2880 гривень, хоча мала сплатити 7200 гривень. Різниця суми судового збору в сумі 4320 гривень підлягає стягненню з відповідачки в дохід держави.

ОСОБА_1 професійну правничу допомогу надавала адвокат Дрищенюк М. М., що підтверджується договором про надання правової допомоги №5/27858/18 від 7 листопада 2018 року, ордером серії ЧЦ №38794 від 12 лютого 2020 року, розрахунком витрат на правову допомогу від 26 лютого 2020 року, актом прийому передачі виконання робіт від 26 лютого 2020 року (а.с.28-32 т.2)

З прибуткового касового ордера від 26 лютого 2020 року та квитанції до прибуткового касового ордера від 26 лютого 2020 року вбачається, що відповідачка сплатила адвокату 5378 гривень 80 копійок за надану професійну правничу допомогу.

Позивачу правничу допомогу надавав адвокат Спіжавка Т. Г., що підтверджується договорами про надання правової допомоги від 9 листопада 2017 року, 26 січня 2018 року, 30 січня 2019 року, ордером серії СЕ №1008659 від 13 вересня 2022 року, актами здачі приймання наданих послуг від 20 грудня 2017 року, 8 квітня 2018 року, 11 грудня 2018 року, 13 червня 2018 року, 14 травня 2018 року, 1 березня 2018 року (а.с.180-182,185-189 т.180 т.2).

З платіжних доручень №87 від 11 квітня 2019 року, №40 від 2 березня 2018 року, №284 від 12 грудня 2018 року, №299 від 21 грудня 2018 року, №92 від 14 травня 2018 року вбачається, що позивач оплатив адвокату 11 000 гривень за надану професійну правничу допомогу.

Всього судові витрати позивача склали 32 600 гривень (4800+7200+9600+11000=32600).

Всього судові витрати відповідачки склали 12 578 гривень 80 копійок (7200+5378,80=12578,8).

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд прийшов до висновку про задоволення однієї вимоги немайнового характеру.

Враховуючи задоволення позову в частині однієї вимоги немайнового характеру позивачу за рахунок відповідача слід відшкодувати 10 866 гривень 67 копійок судових витрат (32600/3=10866,67).

В свою чергу відповідачці слід за рахунок позивача відшкодувати 8385 гривень 87 копійок (12578,8/3х2=8385,87).

Отже з відповідачки на користь позивача слід стягнути 2480 гривень 80 копійок в рахунок відшкодування судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 8 грудня 2022 року в частині задоволення позову Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області до ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2001 року «Про передачу квартири АДРЕСА_1 в оренду безоплатно з подальшим викупом», скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 15 липня 2004 року, видане виконавчим комітетом Веренчанської сільської ради, скасування запису про право власності на нерухоме майно в розділі «Актуальна інформація про право власності» №22277385 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно скасувати.

В позові Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області до ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 21 червня 2001 року «Про передачу квартири АДРЕСА_1 в оренду безоплатно з подальшим викупом», скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 15 липня 2004 року, видане виконавчим комітетом Веренчанської сільської ради, скасування запису про право власності на нерухоме майно в розділі «Актуальна інформація про право власності» №22277385 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відмовити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 8 грудня 2022 року в частині задоволення позову Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора Заставнівської районної державної адміністрації Шупені Алли Василівни від 12 вересня 2017 року, індексний номер 37020575, про реєстрацію права власності на нерухоме майно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення в частині задоволення позову Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора Заставнівської районної державної адміністрації Шупені Алли Василівни від 12 вересня 2017 року, індексний номер 37020575, про реєстрацію права власності на нерухоме майно залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області судовий збір в сумі 14 400 (чотирнадцять тисяч чотириста) гривень в дохід держави.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 4320 (чотири тисячі триста двадцять) гривень в дохід держави.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Веренчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області 2480 (дві тисячі чотириста вісімдесят) гривень 80 копійок в рахунок відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 березня 2023 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Мирослава КУЛЯНДА