Провадження № 2/369/318/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Ковальчук Л.М.,

за участі секретаря Магеррамової Н.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення основного боргу, винагороди та неустойки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, ОСОБА_3 , про визнання договору позики недійсним в частині окремих положень, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення основного боргу, винагороди та неустойки.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25 травня 2019 року відповідачі за договором позики та поруки взяли у нього в борг 1000,00 доларів США для закупки товарів з подальшою реалізацією. Борг відповідач 1 зобов`язалась повернути 20 травня 2020 року, але станом на день подачі позову борг не повернула. Винагорода для позикодавця встановлена в розмірі 10 % від всієї суми боргу щомісячно до дня фактичного повернення всіх грошових коштів. Передбачена неустойка в розмірі 25 % від суми боргу за кожен день в разі неповернення суми боргу. 25 травня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за яким ОСОБА_3 ручається перед ОСОБА_1 за виконання боргового зобов`язання від 25.05.2019 року позичальником ОСОБА_2 . Оскільки на час звернення з позовом до суду борг не оплачений, то позивач просив стягнути солідарно з відповідачів 67977,00 доларів США, що складається з: 1000,00 доларів США основного боргу, 5727,00 доларів США. винагороди та 61250,00 доларів США неустойки.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.11.2020 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

17.02.2021 року від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву.

18.02.2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, ОСОБА_3 , про визнання договору позики недійсним в частині окремих положень. Свої вимоги обґрунтовує тим, що будучи не обізнаною в юридичних і фінансових питаннях, не маючи з ким порадитись та проконсультуватись, та не маючи іншого виходу з ситуації, що склалась, написала розписку повність зі слів ОСОБА_4 , не розуміючи її змісту та не усвідомлюючи в повному обсязі всіх наслідків, які відповідно до такого тексту розписки мали настати в разі прострочення оплати за розпискою. Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати недійсним договір позики від 25.05.2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

03.03.2021 року від відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 06.10.2021 року № 506 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, справу передано судді Ковальчук Л.М.

Ухвалою суду від 13.10.2021 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання.

24.10.2022 року прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення основного боргу, винагороди і неустойки зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, ОСОБА_3 , про визнання договору позики недійсним в частині окремих положень та об`єднати в одне провадження з первісним позовом.

28.07.2022 року від відповідача за зустрічним позовом надійшли заперечення на зустрічний позов.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.11.2022 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

В судове засідання позивач за первісним позовом не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Розгляд справи просив проводити у його відсутності, про що зазначив у позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідачі за первісним позовом в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, від представника ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, проти позову заперечує в повному обсязі просить відмовити та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані докази, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 25 травня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики.

За умовами договору позики ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 1000 доларів США, які зобов`язалась повернути 25.05.2020 року.

Для забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, того ж дня було укладено договір поруки між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 625 ЦК України визначає що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» , Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Доказів повернення грошових коштів в розмірі 1000,00 доларів США позивачу відповідачами не надано, а тому з відповідачів підлягає стягненню солідарно сума основного боргу в розмірі 1000,00 доларів США.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В договорі позики сторони погодили що розмір неустойки зменшенню не підлягаю.

Разом з тим, статтею 203 ЦК України передбачено що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином умова договору про неможливість зменшення розміру неустойки прямо суперечить ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Отже такий пункт договору є нікчемним в розумінні ч. 2 ст. 215 ЦК України (Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин)).

Тому суд, керуючись ч. 3 ст. 551 ЦК України, враховуючи позовну вимогу про стягнення неустойки не за весь період прострочення повернення коштів (лише за період з 26.05.2019 року по 26.01.2021 року), неспівмірність розміру заявлених збитків позивачем із розміром основної заборгованості, вважає за необхідне зменшити суму неустойки до 1000,00 доларів США, яка підлягає стягненню судом.

Підставою позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення грошових коштів у розмірі 5727,00 доларів США є невиконання відповідачем зобов`язань щодо сплати йому процентів за договором позики в обумовленому розмірі, які він позиціонує як винагороду позикодавця за мінусом основної суми боргу за період з 26.05.2019 року по 26.01.2021 року.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної за результатами розгляду цивільної справи № 444/9519/12 у постанові від 28 березня 2018 року, визначено, що зі спливом визначеного договором строку кредитування право кредитодавця (позикодавця) нараховувати передбачені договором проценти за кредитом (позикою) припиняється. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи наведене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих ним 10 % за умовами договору позики у розмірі 5727,00 доларів США за період з 26.05.2019 року по 26.01.2021 року є необґрунтованими, адже за договором позики грошові кошти у борг надавалися строком до 25.05.2020 року, а нараховувати передбачені договором проценти за позикою після спливу визначеного договором строку законом не передбачено.

Тобто, зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, а відтак після 25.05.2020 року позивач не має правових підстав для їх нарахування та примусового стягнення з відповідача.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року в справі № 760/16670/16-ц, від 19 червня 2019 року в справі № 498/1105/15-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 469/1578/16-ц, від 09 червня 2021 року в справі № 759/8017/18, від 16 червня 2021 року в справі 363/2630/18.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог за первісним позовом.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 , як на підставу для його задоволення, посилається на те, що будучи не обізнаною в юридичних і фінансових питаннях, не маючи з ким порадитись та проконсультуватись, та не маючи іншого виходу з ситуації, що склалась, написала розписку повність зі слів ОСОБА_4 , не розуміючи її змісту та не усвідомлюючи в повному обсязі всіх наслідків, які відповідно до такого тексту розписки мали настати в разі прострочення оплати за розпискою.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

З врахуванням вказаного правового висновку, судом встановлено, що розпискою від 25.05.2019 року, яку підписали як позивач, так і відповідач, підтверджується укладення між сторонами договору позики та погодження його умови, при цьому зміст цього правочину не суперечить вимогам законодавства.

За таких обставин, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що позивач поставивши свій підпис на розписці підтвердила отримання нею від відповідача грошових коштів та погодилась з викладеними у ній умовами, що свідчить про укладення у такому вигляді між сторонами договору позики, зміст якого повністю відповідає вимогам закону, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст. 203, 549, 551, 625, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення основного боргу, винагороди та неустойки- задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу за договором позики від 25.05.2019 року в розмірі 1000,00 доларів США,суму неустойки за період з 26.05.2019 року по 26.01.2021 року у розмірі 1000,00 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, ОСОБА_3 , про визнання договору позики недійсним в частині окремих положень - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 : АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

СУДДЯ Л.М.КОВАЛЬЧУК