Номер провадження: 22-ц/813/2169/23
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 жовтня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Косіциної В.В., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

01.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

Заява була обґрунтована тим, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.12.2011 року по справі № 2-о-150/11 встановлено факт народження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, Україна. Його батьки в 1988 приїхали з Вірменії, винаймали квартиру, тому не зареєстрували місце проживання (а.с.6-7).

Відповідно до вищевказаного рішення суду, ОСОБА_1 знаходився під патронажним та медичним наглядом Крижанівського ФАП з травня 1990 року до лютого 1996 року, що підтверджує його фактичне проживання станом на 1991 рік на території України. Також, з першого по третій клас навчався у Загальноосвітній школі №24 м. Одеси, з п`ятого по дев`ятий клас - в Одеському навчально-виховному комплексі №13 «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-гімназія», яку закінчив 18.06.2005 року. Через неоформлення батьками свідоцтва про народження у 2011 році йому довелося через суд встановлювати факт народження в окремому провадженні. На момент здобуття Україною незалежності, а саме 24.08.1991 року, також як і станом на 13.11.1991 року, заявник знаходився (проживав) разом із батьками на території України у с. Крижанівка, Лиманського району, Одеської області. Громадянство інших держав не набував, але і паспорт громадянина України ніколи не отримував. Підставою для звернення до суду, стала необхідність подальшого оформлення паспорту громадянина України у територіальному підрозділі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено (а.с.49-51).

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України на момент проголошення незалежності України - 24.08.1991 року та набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13.11.1991 року.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27.10.2021 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.54-64).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (а.с. 101-103).

Слід зазначити, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 15.03.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 22.03.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції тривалий час (а.с. 98), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судових рішень, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Встановлюючи факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України - 24.08.1991 року та набрання чинності Закону України «Про громадянство України» - 13.11.1991 року, суд першої інстанції виходив з доведеності заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-Х11 «Про громадянство України» (13.11.1991 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповпорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні ліні реєструються громадянами України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою), постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Відповідно до підпункту «а» п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27.03.2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишньою СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24.08.1991 року.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносний з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджувались іншими засобами доказування.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав наступні докази:

- свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , 24.06.2015 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області із відміткою «запис поновлено повторно». Як вбачається із свідоцтва про народження, заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одесі, Одеської області, Україна. Батьками зазначені ОСОБА_2 (особа без громадянства) та ОСОБА_3 (особа без громадянства) - а.с. 5;

- копію історії розвитку дитини, відповідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований в АДРЕСА_1 . З даної довідки також вбачається, що ОСОБА_1 було призначено гімнастику та масаж, на певні дати, а саме 23.01.1990 року, 26.03.1990 року, 25.09.1990 року та 18.01.1991 року та вони виконані, про що маються відповідні відмітки, а також відмітки з датами про проведення медичних оглядів (а.с. 9-13);

- копію свідоцтва серії НОМЕР_2 від 18.06.2005 року про закінчення ОСОБА_1 у 2005 році Одеського навчально-виховного комплексу № 13 «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів гімназія» (а.с. 14).

- рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.07.2009 року у справі № 2-О-145/09 р., яким встановлено факт проживання ОСОБА_2 батька ОСОБА_1 на території України з 1988 року, в тому числі станом на 24.08.1991 року, тобто на момент проголошення незалежності України по теперішній час (а.с. 15-16).

- рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.12.2011 року у справі № 2-о-150/11, яким встановлено факт народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса від батьків: ОСОБА_2 ,1963 року народження, уродженця Тюменської області, Сладківського району ст. Маслянська, особи без громадянства, проживаючого в АДРЕСА_2 , та ОСОБА_3 , уродженки Алтайського краю, Петропавлівського району, с. Зелений Дол, особи без громадянства, проживаючої в АДРЕСА_2 (а.с. 6-7).

Згідно посвідчення про взяття на облік № 3532/1 від 05.03.2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Одеси взятий на облік як особа, яка не має постійного місця проживання, і місце проживання якої може бути зареєстроване за юридичною адресою КУ «Одеський міський центр обліку бездомних громадян» 65023, м. Одеса, вул. Льва Толстого, 7 (а.с. 17).

Також в суді першої інстанції допитана в якості свідка ОСОБА_4 , яка показала, що проживала у 90-х роках разом із сім`єю ОСОБА_5 в їх будинку. В складі сім`ї ОСОБА_5 був і заявник ОСОБА_1 (а.с. 45-47).

В матеріалах справи міститься відповідь начальника Приморського РВ Головного управління ДМС України в Одеській області № 5115-867/5115.1-19 від 08.05.2019 року на заяву ОСОБА_1 від 11.04.2019 року щодо оформлення паспорта громадянина України вперше. У даній відповіді зазначено, що факт проживання в Україні ОСОБА_1 станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року, не встановлено, на підставі чого відмовлено в оформленні паспорта громадянина України. Також ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області для вирішення питання щодо підтвердження належності громадянства України (а.с. 18).

Довідкою начальника Приморського РВ Головного управління ДМС України в Одеській області виданою ОСОБА_1 підтверджено, що він справді звертався до Приморського РВ Головного управління ДМС України із заявою щодо видачі паспорта громадянина України вперше. Проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства України (а.с. 19).

Таким чином, вказаними доказами спростовується доводи заявника апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_1 не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС в Одеській області із заявою про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, у зв`язку з чим заявник не використав всі передбачені законодавством можливості для отримання статусу громадянина України.

Посилаючись на зазначені обставини, представник заявника апеляційної скарги вказав, що звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення факту є передчасним.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, то в даному випадку відсутній спір про право та наявні всі підстави для розгляду заяви в порядку окремого провадження, що спростовує доводи заявника апеляційної скарги в цій частині.

Таким чином, враховуючи, що заявник ОСОБА_1 надав суду належні та допустимі докази, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заявлених вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 жовтня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.03.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький