ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року м.Суми

Справа №592/7624/22

Номер провадження 22-ц/816/620/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пулинця Богдана Анатолійовича

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 лютого 2023 року у складі судді Костенка В.Г., ухвалене в м. Суми, повний текст якого складено 15 лютого 2023 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Пулинця Б.А. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Свої вимоги мотивував тим, що з 10 листопада 2006 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 квітня 2011 року розірвано.

Вказував, що він має з відповідачем спільну дитину - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дочка проживає з матір`ю.

Зазначав, що він працевлаштований, має стабільний дохід може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини.

Вважав, що проживання дитини з ним буде більше відповідати інтересам дитини, адже він її повністю утримує, має у власності квартиру, у якій забезпечив належні умови для проживання.

Посилаючись на вищевказані обставини, просив визначити місце проживання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Пулинець Б.А., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент звернення позивача до суду з позовом сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дитини та між ними існував спір.

Крім того зазначає, що визнання відповідачем позову свідчить про те, що уже на момент розгляду справи, вона не заперечувала щодо визначення місця проживання дитини з батьком. Однак судом, у порушення положень ст. 206 ЦПК України, не було прийнято визнання позову відповідачем та 23 січня 2023 року ухвалою відмовлено.

Також судом не було прийнято до уваги висновок органу опіки та піклування, яким встановлено можливість визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Крім того, судом не було враховано думку дитини, яка в судовому засіданні виявила бажання визначити її місце проживання разом з батьком, оскільки мати постійно на заробітках, та прийнято рішення, яке не відповідає найкращим інтересам дитини.

Вважає, що прийняте судом рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки не забезпечить її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, та без урахування положення ст. 9 Конвенції про права дитини щодо забезпечення того, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем та третьою особою до апеляційного суду не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Учасники справи повідомлені про дату, час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з`явились.

У задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Пулинця Б.А. про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою не підлягає задоволенню, оскільки з наданих доказів неможливо зробити висновок, що лікарняний лист відкритий саме на Пулинця Б.А .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 10 листопада 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 квітня 2011 року розірвано (а.с. 9, 12).

Сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Неповнолітня дитина ОСОБА_3 проживає з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , а з 16 серпня 2018 року вона зареєстрована за зазначеною адресою (а.с. 11).

У висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради № 246/27.1-26 від 08 лютого 2023 року зазначено про те, що Управління вважає за можливе визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 .

Допитана судом першої інстанції ОСОБА_3 пояснила, що з малолітнього віку, ще коли відвідувала дитячий садок, почала проживати з батьком. Він повністю її забезпечує, виховує та доглядає. Матір жила окремо, постійно їздила по заробітках, тощо. Дитина висловилася про те, що їй і далі слід залишатися з батьком.

Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , оскільки дитина з малолітнього віку проживала з позивачем і після досягнення чотирнадцяти років залишилася проживати з ним за власною волею без примусу. Крім того, законом не передбачено визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Суд вважав, що право позивача не було порушено, а тому відсутні підстави у застосуванні заходів судового захисту.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Таким чином, наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. У залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку.

Частиною 4 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_5 досягла чотирнадцяти років і має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання, а тому суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 14 років, всупереч її волі.

Крім того, ОСОБА_5 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила те, що вона з малолітнього віку проживає з батьком і після досягнення нею чотирнадцяти років також залишилася з ним проживати.

Враховуючи вищевикладене, у позивача відсутнє право визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, а тому є правильним висновок суду першої інстанції про відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини.

За встановлених обставин справи та вимог закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував положення ч. 2 ст. 29 ЦК України та ч. 3 ст. 160 СК України, та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що відповідач визнала позов та не заперечувала щодо визначення місця проживання дитини з батьком, однак судом, у порушення положень ст. 206 ЦПК України, не було прийнято визнання позову відповідачем та 23 січня 2023 року ухвалою відмовлено, з огляду на таке.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) та від 25 травня 2022 року справа № 675/2136/19 (провадження № 61-2251св22).

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі щодо неврахування судом першої інстанції висновку органу опіки та піклування, яким встановлено можливість визначення місця проживання дитини разом з батьком, оскільки між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, а неповнолітня дитина самостійно визначила місце проживання з позивачем. Окрім того, законом не передбачено вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пулинця Богдана Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: В. І. Криворотенко

О. І. Собина