Справа № 125/1227/22
Провадження № 22-ц/801/1035/2023
№22-ц/801/1037/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Салдан Ю. О.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 рокуСправа № 125/1227/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук О.А.,

за участю сторін: прокурора Іжаківської В.О., представника ОСОБА_1 адвоката Землякова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу №125/1227/22 запозовом керівника Жмеринської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімонової Ольги Юріївни про визнання недійсними договорів, припинення права власності,

за апеляційною скаргою Вінницької обласної прокуратури на рішення Барського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2023 року та на додаткове рішення Барського районного суду Вінницької області від 15 березня 2023 року, які ухвалені суддею Салдан Ю.О. в Барському районному суді Вінницької області, повний текст рішення складено 06 березня 2023 року, повний текст додаткового рішення складено 16 березня 2023 року,

в с т а н о в и в :

В серпні 2022 року керівник Жмеринської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Р.В., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімонової О.Ю. про визнання недійсними договорів, припинення права власності, мотивуючи його тим, що рішенням Барського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року у справі №125/1211/21 задоволено позов ОСОБА_2 до Барської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно: визнано дійсним договір купівлі-продажу від 27 січня 2006 року, укладений між ТОВ «Гігант» (село Журавлівка, Барського району Вінницької області) та ОСОБА_2 , нерухомого майна «гідроспоруда - дамба ставка», яка розташована на земельній ділянці площею 0,2502 га, і знаходиться в урочищі Самотня № 1 села Журавлівка, Жмеринського району Вінницької області на території Барської міської ради Вінницької області; визнано за ОСОБА_2 право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна - гідротехнічну споруду ставка.

На підставі зазначеного судового рішення 04 січня 2022 року державним реєстратором внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності ОСОБА_2 на гідротехнічну споруду (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060, номер запису про право власності/довірчої власності: 46085537).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 03 березня 2022 року за апеляційною скаргою керівника Жмеринської окружної прокуратури скасовано рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року, та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 червня 2022 року резолютивну частину постанови апеляційного суду залишено без змін, а змінено лише мотивувальну частину.

Однак під час розгляду вказаної справи в апеляційному суді 17 лютого 2022 року ОСОБА_2 продала гідротехнічну споруду ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. 17 лютого 2022 року за реєстровим № 358.

У цей же день, 17 лютого 2022 року, ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_1 іпотечний договір, за яким передав гідротехнічну споруду в іпотеку ОСОБА_1 в забезпечення виконання договору позики.

Надалі, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 12 серпня 2022 року, за яким право власності на гідротехнічну споруду перейшло до ОСОБА_1 у зв`язку із невиконанням договору позики.

Прокурор у позовній заяві вказував, що майно, яке не підлягає паюванню, зокрема гідротехнічні споруди, у разі ліквідації колективних сільськогосподарських підприємств підлягає безоплатній передачі до комунальної власності. Гідротехнічна споруда нерозривно пов`язана з водним об`єктом та земельною ділянкою, на якій розташована, і не може бути відокремлена. Чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду, запроваджено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди. Земельна ділянка водного фонду з кадастровим номером :02:002:0008, на якій розташована гідроспоруда, що перебуває в оренді ОСОБА_2 , на даний час належить до земель державної власності. Після проведення державної реєстрації права комунальної власності, Барська міська рада набуде статусу розпорядника вказаної земельної ділянки. Тому оформлення права власності на гідротехнічну споруду, яка розташована на земельній ділянці водного фонду, її подальше відчуження, призвело до порушень інтересів Барської міської ради. Також перебування всупереч нормам чинного законодавства гідроспоруди у власності приватної особи, у свою чергу, позбавляє Барську міську раду у встановлених законодавствах випадках оформити право власності на зазначену гідроспоруду (в тому числі шляхом визнання безхазяйною) та в подальшому отримувати кошти від надання її в оренду.

Прокурор зазначав, що договір купівлі-продажу, іпотечний договір є недійсними, оскільки ОСОБА_2 не набула права власності на спірну гідротехнічну споруду, так як судове рішення, яким було визнано таке право, скасоване судом апеляційної інстанції, а тому не може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків з моменту його ухвалення. Отже, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17 лютого 2022 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , іпотечний договір від 17 лютого 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 12 серпня 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягають визнанню недійсними.

В обґрунтування порушення інтересів держави прокурор вказав, що оформлення права власності на гідротехнічну споруду за фізичною особою, розташовану на земельній ділянці водного фонду, призведе до порушень інтересів Барської міської ради Вінницької області, оскільки позбавить останню у майбутньому права розпорядитись земельною ділянкою під водним об`єктом. Перебування гідроспоруди у власності приватної особи позбавляє Барську міську раду можливості оформити право власності на зазначену гідроспоруду, передати її в оренду і отримувати додаткові кошти на користь територіальної громади, оскільки рухоме і нерухоме майно є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування.

Наведене, на думку прокурора, свідчить про порушення інтересів держави, що є підставою для втручання прокурора у спірні правовідносини з метою захисту інтересів територіальної громади, як власника спірного майна комунальної власності, права якої порушено, внаслідок винесення незаконного судового рішення. Барська міська рада була стороною у справі № 125/1211/21, однак жодних дій, у тому числі шляхом звернення з позовом про визнання правочинів недійсними, спрямованих на виконання постанови апеляційного суду, упродовж трьох місяців не вчинила. Окружною прокуратурою міську раду проінформовано про викладені у позові порушення, однак міська рада поінформувала прокуратуру про те, що вбачає порушення інтересів територіальної громади, однак міська рада до суду не зверталася у зв`язку із обмеженими фінансовими ресурсами місцевого бюджету, а тому просила прокуратуру вжити заходи представницького характеру для захисту прав та інтересів територіальної громади.

Враховуючи вищевикладене прокурор просив суд:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17 лютого 2022 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. 17 лютого 2022 року за реєстровим № 358 (номер запису про право власності/довірчої власності: 46767354);

-визнати недійсним іпотечний договір від 17 лютого 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. 17 лютого 2022 року за реєстровим № 361 та скасувати державну реєстрацію іпотеки, оформлену записом, вчиненим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. за № 46768473 від 17 лютого 2022 року;

-визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 12 серпня 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. 12 серпня 2022 року за реєстровим № 1711 (номер запису про право власності/довірчої власності: 47580889);

-скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - гідротехнічну споруду, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060) з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 , оформлене записом, вчиненим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. за № 47580889 від 12 серпня 2022 року.

-вирішити питання щодо стягнення судових витрат за подання позовної заяви в сумі 9924,00 гривень та заяви про забезпечення позову в сумі 1240,50 гривень.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Барського районного суду Вінницької області від 15 березня 2023 рокусудові витрати сплачені Вінницькою обласною прокуратурою за подання позовної заяви в сумі 9924 грн, за подання заяви про забезпечення позову в сумі 1240,50 грн залишено за Вінницькою обласною прокуратурою.

Стягнуто з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн.

Стягнуто з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12630 грн.

Не погодившись із рішенням суду та додатковим рішенням суду Вінницька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, не встановлення фактичних обставин справи та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Таким чином, Вінницька обласна прокуратура просила апеляційний суд скасувати рішення суду та додаткове рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не надав оцінки доводам, викладеним у позовній заяві, безпідставно поклав в основу рішення заперечення відповідача проти позову, тому дійшов до помилкового висновку про неефективність обраного прокурором способу захисту інтересів держави. Також, вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено вимоги ст. ст. 4, 51 Водного кодексу України, ст. ст. 58, 59, 84, 120, 122 Земельного кодексу України, ст. ст. 181, 186, 187 Цивільного кодексу України.

У відзивах на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Земляков О.А. та Богодухов П.А. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Барського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2023 року та додаткове рішення Барського районного суду Вінницької області від 15 березня 2023 року залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення відповідають.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що обрано неефективний спосіб захисту прав власника. Зазначивши, що належним та ефективним способом правового захисту, який повинен бути застосований до таких правовідносин і не може бути підмінений іншими позовними вимогами, є віндикаційний позов про витребування майна з чужого незаконного володіння в останнього добросовісного набувача на підставі норм статті 388 ЦК України.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 посели судові витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на їх користь.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Барського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року (справа № 125/1211/21) визнано дійсним договір купівлі-продажу від 27 січня 2006 року, укладений між ТОВ «Гігант» (село Журавлівка, Барського району Вінницької області) та ОСОБА_2 , нерухомого майна «гідроспоруда - дамба ставка», яка розташована на земельній ділянці площею 0,2502 га, і знаходиться в урочищі Самотня № 1 с. Журавлівка, Жмеринського району Вінницької області на території Барської міської ради Вінницької області; визнано за ОСОБА_2 право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна - гідротехнічну споруду ставка, яка розташована на земельній ділянці площею 0, 2502 га, у складі: вхідні відкрилки металеві (1), заставки дерев`яні (2), провідний канал металевий (3), провідний канал бетонна труба (4), земляної дамби (5), яка розташована в АДРЕСА_1 на території Барської міської ради Вінницької області (т.1 а.с.21 25).

04 січня 2022 року на підставі вказаного рішення суду до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану гідротехнічну споруду, що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №308394387 від 29 серпня 2022 року (деталізована інформація з реєстрів).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 03 березня 2022 року задоволено апеляційну скаргу прокурора і скасовано рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2021 року, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (т.1 а.с.26 35).

Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 червня 2022 року постанову Вінницького апеляційного суду від 03 березня 2022 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Барської міської ради Вінницької області про визнання правочину дійсним змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині постанову Вінницького апеляційного суду від 03 березня 2022 року залишено без змін (т.1 а.с.36 55).

17 лютого 2022 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. 17 лютого 2022 року за реєстровим № 358 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060, номер запису про право власності/довірчої власності: 46767354). За указаним договором продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність споруду гідротехнічну споруду, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.56 257).

Згідно з цим договором купівлі-продажу від 17 лютого 2022 року предмет договору (гідротехнічна споруда) розташована на земельній ділянці площею 5,0200 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:002:0008, якою ОСОБА_2 користується на умовах оренди згідно з договором оренди водного об`єкта №520281600-2, укладеного з Вінницькою обласною державною адміністрацією від 14 грудня 2016 року, право оренди земельної ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 вересня 2017 року.

17 лютого 2022 року між ОСОБА_3 (іпотекодавець, позичальник) і ОСОБА_1 (іпотекодержатель, позикодавець) було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_3 передав вищезгадану гідротехнічну споруду в іпотеку ОСОБА_1 в забезпечення виконання своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 за договором позики грошових коштів, укладеним 17 лютого 2022 року. Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. 17 лютого 2022 року за реєстровим № 361 (т.1 а.с.58 60).

12 серпня 2022 року між ОСОБА_1 , як іпотекодержателем, і ОСОБА_3 , як іпотекодавцем, було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким сторонами здійснено позасудове врегулювання шляхом передачі іпотекодержателю ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки (гідротехнічну споруду) у зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів за договором позики. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О. Ю. 12 серпня 2022 року за реєстровим № 1711 (т.1 а.с.61 63).

12 серпня 2022 року відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна гідротехнічну споруду (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підстава для державної реєстрації договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 12 серпня 2022 року. Наведене підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №308394387 від 29 серпня 2022 року (т.1 а.с.71 73).

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером :02:002:0008, на якій розташована гідроспоруда, належить до земель державної власності. Вказані обставини відповідачами не оспорювалися.

Керівник Жмеринської окружної прокуратури надіслав до Барської міської ради листа від 29 липня 2022 року №52-2484ВИХ-22, у якому повідомив про встановлення ним порушення інтересів держави та територіальної громади і просив повідомити, чи вживала міська рада, і чи планує вживати заходів щодо захисту інтересів держави та територіальної громади (т.1 а.с.64 69).

У відповідь на вказаний лист, Барська міська рада листом від 04 серпня 2022 року №03/2009 повідомила, що вбачає порушення інтересів територіальної громади за фактом перебування спірної гідротехнічної споруди у приватній власності, однак у зв`язку з обмеженими бюджетними надходженнями міська рада не може належним чином здійснити захист законних інтересів в суді. У зв`язку з цим міська рада просила прокуратуру вжити заходів щодо захисту інтересів територіальної громади (т.1 а.с.70).

Листом від 15 серпня 2022 року №52-2668ВИХ-22 керівник Жмеринської окружної прокуратури повідомив Барську міську раду про намір звернутися до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Барської міської ради про оскарження договорів і скасування державної реєстрації та припинення права власності щодо гідротехнічної споруди (т.1 а.с.78).

Частиною 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до частини 4, 5 статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Прокурор повідомив Барську міську раду, орган, який він вважав належним позивачем, про намір звернутися до суду із цим позов, однак міська рада підстав для представництва не оскаржила і самостійно до суду не звернулася. Таким чином, прокурор довів підстави для представництва інтересів держави у цій справі.

Позовна заява у цій справі подана керівником Жмеринської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області у зв`язку із незаконним, на його думку, заволодінням гідротехнічної споруди, яка підлягала передачі до комунальної власності, фізичною особою ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з нормами статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до частини 3 статті 373 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Як встановлено у цій справі, спірний об`єкт гідротехнічна споруда, є нерухомим майном, розташований на водному об`єкті (ставку), що розташований на земельній ділянці, яка за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить до державної власності, і розташована на території, яка увійшла до території Барської міської територіальної громади (урочище «Самотня», за межами населеного пункту).

Відповідно до пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, за певними винятками, до яких згадана земельна ділянка не належить. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Вказаний пункт набрав чинності 27.05.2021.

Відповідно до статті 335 Цивільного кодексу України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

Прокурор у позовній заяві зазначав, що в силу статті 31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» та інших нормативних актів, які врегульовували порядок паювання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, спірна гідротехнічна споруда не могла бути передана у приватну власність, а повинна була бути безоплатно передана у комунальну власність.

Проте, прокурор не надав відповідних доказів, у володінні якої особи знаходився спірний об`єкт нерухомості до визнання на нього права власності за рішенням суду, яке було скасовано, зокрема, чи перебувала споруда на балансі певного підприємства-правонаступника реформованого КСП, якого саме КСП це підприємство було правонаступником, чи передавалася споруда на баланс органу місцевого самоврядування. Між тим, у судових рішеннях, на які посилався прокурор, згадувалося Товариство з обмеженою відповідальністю «Гігант», однак з приводу тих обставин, чи було це товариство правонаступником будь-якого КСП, матеріали справи доказів не містять.

За відсутності вищенаведених доказів суд позбавлений можливості перевірити, чи застосовуються до спірних правовідносин сторін норми законодавства щодо паювання майна і обов`язкової передачі майна у комунальну власність.

Крім того, прокурор зазначав, що згідно з даними публічної кадастрової карти і державного реєстру нерухомого майна, земельна ділянка, на якій розташований водний об`єкт, який перебуває в оренді ОСОБА_2 , і на якому, своєю чергою, розташована спірна гідротехнічна споруда, належить до земель державної власності і лише після державної реєстрації права комунальної власності Барська міська рада набуде статусу розпорядника вказаної земельної ділянки, що корелюється з приписами пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Водночас, прокурор у позовній заяві вказує, що перебування гідротехнічної споруди у власності приватної особи позбавляє Барську міську раду можливості оформити право власності на зазначену споруду, в тому числі шляхом визнання речі безхазяйною.

Однак прокурором не доведено тих обставин, що міська рада повинна вважатися власником спірної споруди на підставі норм закону, або ж інтерес територіальної громади полягає у визнанні речі безхазяйною.

Від доведення вказаних обставин залежить визначення належного позивача у справі і правильність обрання ефективного способу захисту порушених прав та інтересів.

З зазначеним висновком суду першої інстанції, погоджується апеляційний суд.

Згідно ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Обставини недобросовісності набувачів спірного майна за відплатними договорами під час судового розгляду позивачем не доведені.

Згідно з нормами статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею для цілей застосування пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц, у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2022 року у справі № 752/3394/19.

Як встановлено у цій справі, ОСОБА_2 набула права власності на спірну споруду на підставі рішення суду, після чого відчужила спірне майно на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, який, своєю чергою, передав споруду в іпотеку, після чого вона перейшла у власність ОСОБА_1 . Однак після відчуження споруди ОСОБА_2 рішення суду, на підставі якого вона набула право власності, було скасовано.

Отже, спірний об`єкт нерухомості, у разі доведення права власності на нього Барської міської ради, вважається таким, що вибув з володіння власника поза його волею.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України (такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 65, 67).

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (пункт 68 постанови Великої Палати Верховного Суду України від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц).

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункт 146 постанови 14.11.18, справа № 183/1617/16).

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19).

Враховуючи вищенаведену усталену судову практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що у разі належного доведення права власності на спірний об`єкт нерухомості Барської міської ради, котрий вибув з володіння власника поза його волею, оскільки було скасовано судове рішення, на підставі якого майно вибуло з володіння попереднього власника, належним та ефективним способом правового захисту, який повинен бути застосований до таких правовідносин і не може бути підмінений іншими позовними вимогами, є віндикаційний позов про витребування майна з чужого незаконного володіння в останнього добросовісного набувача на підставі норм статті 388 Цивільного кодексу України.

Визнання недійсним всього ланцюга правочинів про відчуження майна не є належним способом захисту прав власника у такій категорії справ.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі керівником Жмеринської окружної прокуратури позовні вимоги не відповідають належному способу захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Крім того, зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 березня 2023 року у справі № 495/1494/18, провадження № 61-11223св22.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, вказані, а також інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні прокурором норм матеріального та процесуального права.

Щодо оскарження додаткового рішення суду

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Відповідний висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Згідно вимог статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

07 листопада 2022 року відповідач ОСОБА_3 , як клієнт, уклав з адвокатом Земляковим О. А., договір №07-11/2022 про надання правової допомоги. Згідно з пунктом 3.1. договору гонорар адвоката при наданні правової допомоги за даним договором встановлюється у фіксованому розмірі та складає 10000 грн.

Згідно з дублікатом квитанції 0.0..1 від 26 лютого 2023 року, ОСОБА_3 перерахував ОСОБА_4 10000 грн, згідно з договором про надання правової допомоги від 07 листопада 2022 року №07-11/2022.

Крім того, 15 вересня 2022 року відповідач ОСОБА_1 , як клієнт, уклав з адвокатом Земляковим О. А., договір №15-09/2022 про надання правової допомоги. Згідно з пунктом 3.1. договору гонорар адвоката при наданні правової допомоги за даним договором встановлюється у фіксованому розмірі та складає 15000 грн.

Згідно з квитанцією 66 від 24 лютого 2023 року, ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_4 15000 грн згідно з договором про надання правової допомоги від 15 вересня 2022 року № 15-09/2022.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про стягнення з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн та на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12630 грн, надану в суді першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не містять доказів та посилань, що оскаржувані рішення є незаконними, та судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2023 року та додаткове рішення Барського районного суду Вінницької області від 15 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 травня 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.