Номер провадження: 22-ц/813/4553/23
Справа № 496/3485/21
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Воронцова Л. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Воронцової Л.П. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенко П.Я.,

Склярської І.В.,

за участю секретаря Кузьміч Г.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Скрипник Юрій Олександрович та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 29 листопада 2022 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

встановив

У серпні 2021 року ОСОБА_5 , від імені якого діє ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , в якій просив : визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений між ним та ОСОБА_2 20 травня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А.; витребувати у ОСОБА_4 на свою користь зазначену квартиру, визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу садового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який укладений 04 червня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А.; визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі продажу земельної ділянки (кадастровий номер: :06:001:0330, реєстраційний номер: 10, цільове призначення: для індивідуального садівництва, площа: 0,0858 га), що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , який укладений 04 червня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що йому - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 за адресою: АДРЕСА_5 , а також земельна ділянка (кадастровий номер: :06:001:0330, реєстраційний номер: 10, цільове призначення: для індивідуального садівництва, площа: 0.0858 га), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначає, що у 2019 році він мав намір укласти договори довічного утримання за рахунок наявного у нього майна з ОСОБА_2 , яка є дочкою його товариша.

20 травня 2019 року з метою нотаріального посвідчення договору довічного утримання до нього у квартиру прийшла ОСОБА_2 , приватний нотаріус ОСОБА_6 та двоє невідомих йому осіб.

Жодного документу, він не підписував, оскільки нотаріус Чередниченко Г.А. запевнила його, що він може не ставити підпис, оскільки в нього наявні проблеми з руками, за нього це може зробити одна з осіб, які прийшли разом з нотаріусом.

Після реєстрації спірного договору ОСОБА_2 жодного дня взагалі не виконували своїх обов`язків по його утриманню та догляду, а він продовжував проживати у вказаній квартирі на момент подачі позову разом зі своєю дружиною ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У травні 2021 року він звернувся за наданням юридичної консультації щодо розірвання договору довічного утримання.

На підставі перевірки адвокатом відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно стало відомо, що його квартира належить на праві власності ОСОБА_4 , на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Тобто, 20 травня 2019 року ОСОБА_2 уклала з ним договір купівлі-продажу квартири, а

21 травня 2019 року ОСОБА_2 уклала договір дарування зі ОСОБА_4 , подарувавши йому придбану напередодні квартиру.

Позивач посилається на те, що він не мав наміру укладати договір купівлі-продажу квартири у віці 82 роки, оскільки це його єдине житло, а мав намір укласти договір довічного утримання, за умовами якого, відповідач буде здійснювати догляд та утримання його і його дружини безкоштовно, отже, має місце помилка щодо правової природи правочину.

Не відбулася фактична передача спірної квартири за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцю, оскільки він продовжує проживати у спірній квартирі з моменту реєстрації та сплачувати всі рахунки на оплату комунальних платежів, жодних грошових коштів за договором купівлі-продажу від 20.05.2019 року ним отримано не було, оспорюваний правочин не відповідає його внутрішній волі та не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - родинні зв`язки, тому ОСОБА_4 знав або міг знати про те, що володіє майном незаконно, отже є недобросовісним набувачем.

Крім того, від його імені на підставі виданої ОСОБА_2 довіреності остання уклала договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_6 та договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 з ОСОБА_1 , що підтверджується відповідями на адвокатський запит та відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Зазначає, що він не знав про існування наведеної вище довіреності, наміру відчужувати будинок разом із земельною ділянкою не мав.

Вважає, що ОСОБА_2 вступила у змову з контрагентом з метою одержати власну вигоду, оскільки він не наділяв її повноваженнями на продаж нерухомого майна та не бажав цього, жодних грошових коштів ані від ОСОБА_1 , ані від ОСОБА_2 не отримував.

Договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_6 , договір купівлі-продажу земельної ділянки №552, посвідченні приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганною Анатоліївною є також недійсними, оскільки не відповідають його внутрішній волі.

В листопаді 2021 року ОСОБА_7 , як третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору подала до суду позовну заяву до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Чередніченко Ганна Анатоліївна про визнання договорів недійсними, витребування майна.

В обґрунтування позову посилалася на те, що їй та її чоловіку ОСОБА_5 на праві спільної власності належить квартира АДРЕСА_1 , садовий будинок розташований по АДРЕСА_7 і земельна ділянка кадастровий номер 6 : 06: 001:0330, площею 0,0858 га за тією ж адресою.

У вищезазначеній квартирі вони з чоловіком проживають і на даний час.

Маючи похилий вік та сильно хворіючи, вони з чоловіком потребували стороннього догляду.

Чоловік у 2019 році мав намір укласти договір довічного утримання за рахунок належного їм майна, і їм повідомили, що ОСОБА_2 готова укласти такий договір.

20 травня до їх квартири прийшли ОСОБА_2 , приватний нотаріус та двоє невідомих людей.

При підписанні документу, вона вважала, що підписує договір довічного утримання, ні примірника, ні копії договору нотаріус не надав та незважаючи на її тяжкий стан здоров`я не зачитав його вголос.

Далі позов ОСОБА_7 містить посилання на обставини і обґрунтування позовних вимог, аналогічні, зазначеним у позові ОСОБА_5 .

Зазначає, що наміру відчужувати майно не мала, під час укладення договору купівлі-продажу квартири волевиявлення не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Щодо договору купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки, які є спільною власністю їх із чоловіком, то вона не надавала згоди на їх продаж, тому на підставі ст.369 ЦК України вказаний правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників без необхідних повноважень, за позовом іншого співвласника може бути визнано недійсним.

Просила суд :

визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_8 , який укладений між нею та ОСОБА_2 20 травня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А.;

витребувати у ОСОБА_4 на її користь зазначену квартиру,

визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу садового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який укладений 04 червня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А.;

визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі продажу земельної ділянки (кадастровий номер: :06:001:0330, реєстраційний номер: 10, цільове призначення: для індивідуального садівництва, площа: 0,0858 га), що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , який укладений 04 червня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 19 листопада 2021 року залучено ОСОБА_7 до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору та прийнято її позов до спільного розгляду з позовом ОСОБА_5

21 грудня 2021 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

За життя, 27 серпня 2021 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ковальовою К.І., яким заповів все належне йому майно ОСОБА_3 . (т.3 а.с.16).

23 червня 2022 року приватний нотаріус Ковальова К.І. здійснила державну реєстрацію спадкової справи за номером 29/2022 за заявою ОСОБА_3 , про що свідчать відомості із Спадкового реєстру.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2022 року залучено до участі у справі в якості позивача правонаступника померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору правонаступника померлої ОСОБА_7 - ОСОБА_3 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2022 року позови задоволено у повному обсязі, вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду адвокат Приміч Д.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги адвокат зазначає, що:

- висновки суду першої інстанції є лише припущеннями та не ґрунтуються на жодних доказах;

- факт укладання нотаріально посвідченого правочину 20.05.2019 року позивачем не заперечується, а посилання на те, що він вважав, що укладає договір довічного утримання, спростовуються змістом позовної заяви та обставинами справи. Скаржник звертає увагу, що до суду із відповідним позовом ОСОБА_3 звернувся лише зі спливом 2х років після укладання правочину, який, за твердження позивача, був договором довічного утримання, та який відповідач не виконувала з моменту укладення;

- факт проживання позивачів у спірній квартирі обумовлений дружніми стосунками між сім`ями ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та наявністю попередньої домовленості сторін договору купівлі-продажу про це;

- сама лише відсутність вказівки в оспорюваному договорі про конкретне захворювання ОСОБА_5 , за встановлених обставин неможливості підпису за станом здоров`я не свідчить про дефект форми договору та його недійсність у зв`язку із цим. Матеріали справи містять докази наявності у позивача захворювання, основними симптомами якого є тремор і сповільненість рухів;

- про дійсність волевиявлення та наміри сторін договору купівлі-продажу свідчать і заяви ОСОБА_7 про надання згоди на продаж спірного майна, однак, судом першої інстанції правової оцінки діям ОСОБА_10 надано не було;

- п.2 договору купівлі -продажу містить відомості про отримання продавцями грошових коштів до підписання такого договору та є належним доказом розрахунку між сторонами, що узгоджується з позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 916/667/18 від 08.09.2020 року;

- обставини посвідчення довіреності, виданої ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 є аналогічними укладанню договору купівлі-продажу від 20.05.2019 року, дії нотаріуса при посвідчені вказаної довіреності повністю відповідають приписам ст. 5 ЗУ Про нотаріат та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України;

- існування у ОСОБА_5 бажання продажу дачного будинку з земельною ділянкою підтверджується наданням ним правовстановлюючих документів на таке нерухоме майно ОСОБА_2

- посилання суду на ненадання доказів того, що заяви ОСОБА_7 про згоду на продаж належного їм із чоловіком майна не були зачитані вголос, суперечать змісту нотаріально посвідчених та власноруч підписаних ОСОБА_7 заяв;

- суд надав помилкову оцінку показам свідка ОСОБА_11 щодо сплати членських внесків СК Мікрон-2, на території якого розташовані садовий будинок та земельна ділянка, тому що в судовому засіданні ОСОБА_11 пояснила, що відповідні внески було сплачено дружиною ОСОБА_1 ;

- в зв`язку із смертю ОСОБА_5 та ОСОБА_12 взагалі втрачається сенс у задоволенні позову, адже неможливо, навіть теоретично, відновити порушені права померлих позивачів.

Не погодившись із вказаним рішенням суду адвокат Скрипник Ю.О., який діє від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині визнання недійсним договорів купівлі-продажу судового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та ухвалити нове рішення у цій частині, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги адвокат зазначає, що:

- 04 червня 2019 року ОСОБА_1 прибув за адресою , АДРЕСА_8 , де передав ОСОБА_2 суму в розмірі 110 000,00 грн. та суму необхідну для посвідчення нотаріального договору. Вказану суму ОСОБА_2 , передала ОСОБА_5 , а ОСОБА_7 як дружина титульного власника надала дві заяви (дозволи) на відчуження майна. Того ж дня, у робочому кабінеті приватного нотаріуса Чередниченко Г. А., між ОСОБА_2 яка діяла від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договори купівлі-продажу садового будинку з господарськими будівлями і спорудами та купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- задовольняючи позов, суд першої інстанції не обґрунтував позиції щодо зловмисної домовленості сторін, а лише посилається на загальні норми права;

- в день укладання договору дружина позивача, ОСОБА_7 , надала дозвіл на відчуження спільного сумісного майна. Дані обставини виключають можливість стверджувати, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була якась зловмисна домовленість;

- не відповідає дійсності висновок суду, що сторонами не підтверджено факт прочитання тексту заяви ОСОБА_7 вголос, це спростовується обставинами викладеними в заяві, яка підписана дієздатною особою;

- звертаючись до суду з позовом ОСОБА_5 не оскаржив довіреність, а лише прибув до іншого нотаріуса за її скасуванням, тобто визнаючи факт її видачі;

- не обґрунтованим є висновок суду про те, що ОСОБА_5 станом на час розгляду справи за його життя залишався членом садівничого кооперативу «Мікрон -2», та з січня 2019 року по травень 2021 року періодично приїжджав на спірну земельну ділянку, оскільки як вбачається з відповіді СК «Мікрон-2», саме дружиною ОСОБА_13 здійснювалась оплата членських внесків за 2019 рік та за 2020 рік.

- пункт договору, в якому міститься інформація про отримання продавцем грошей до підписання договору, є належним доказом розрахунку між сторонами, що узгоджується з позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 916/667/18 від 08.09.2020 року;

- суд не звернув уваги, що позивачі не заявили вимогу про витребування (повернення) майна, тому обраний позивачами спосіб захисту є неефективним, тому що за результатом розгляду справи не поновить порушені (на думку позивачів) права;

- суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 708 грн., тому що прав та обов`язків ОСОБА_1 стосуються лише дві вимоги немайнового характеру, а тому судовий збір стосовно позовних вимог до ОСОБА_1 становить 908*2 =1816 грн.

27 січня 2023 року на електронну пошту апеляційного суду ОСОБА_3 направив відзив на апеляційну скаргу адвоката Приміча Д.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , у якому зазначив, що:

- висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають релевантній судовій практиці Верховного Суду у подібних спорах, зокрема у у Постанові КЦС ВС від 07.04.2021 № 356/412/18,

- попри посилання на те, що «Верховний Суд неодноразово зазначав, що нотаріальне посвідчення правочину (стаття 209 ЦК України) є додатковою гарантією дійсності договору», скаржник не наводить жодного прикладу постанови ВС, де б такий висновок був би сформульований. Натомість вказаний аргумент апелянта спростовується висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 03 серпня 2022 року по справі № 363/4381/19, а саме «сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваних договорів та роз`яснення нотаріусом їх суті не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання цих договорів недійсними»;

- доказів здійснення розрахунків за даним договором жодним учасником справи суду надано не було;

- посилання скаржника на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі № 916/667/18 від 08 вересня 2020 року є необґрунтованими, адже правовідносини, які розглядались у вказаній справі не є релевантними;

- обставини, пов`язані з розрахунками не входять до предмета доказування, оскільки підставою для визнання договорів недійсним є встановлення інших обставин аніж факт передачі грошей, зокрема, помилка щодо істотної природи договору;

- не підтверджується жодним доказом, посилання скаржника на те, що ОСОБА_5 нібито попросив підшукати ОСОБА_2 покупця на його садову ділянку;

- ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_1 не змогли довести факт передачі ОСОБА_2 суми визначеної у п. 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки та садового будиночку з господарськими будівлями і спорудами;

- ОСОБА_7 у позовній заяві зазначила, що вона не надавала згоди на продаж садового будинку та земельної ділянки. Окрім того, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21.11.2018 № 372/504/17, відсутність згоди одного із співвласників - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним;

- факт сплати членських внесків дружиною ОСОБА_1 не спростовує того, що ОСОБА_5 продовжував користуватися спірним майном до моменту смерті, а фактична передача майна не відбулася;

- спірні правовідносини у даній справі допускають правонаступництво, а скаржник хибно трактує правову природу процесуального правонаступництва;

- розмір судового збору, який необхідно було сплатити за подання апеляційної скарги становить 24 372.00 грн., тому що позовну заяву подавав не лише ОСОБА_5 , але і ОСОБА_7

27 січня 2023 року на електрону пошту апеляційного суду ОСОБА_3 направив відзив на апеляційну скаргу адвоката Скрипника Ю.О., який діє від імені ОСОБА_1 , зазначивши, що:

- твердження ОСОБА_1 є непослідовними та протирічать законам логіки, оскільки відповідач спершу стверджує, що прибув за адресою: АДРЕСА_8 для розрахунку із продавцями, однак далі зазначає про факт передачі грошей ОСОБА_2 . Окрім того, такі твердження не підтверджені жодними доказами;

- попри протилежні твердження відповідача, ОСОБА_5 з 2019 року до своєї смерті приїжджав на земельну ділянку № НОМЕР_4 , 302 регулярно користувався вказаною земельною ділянкою, що підтверджується показами свідка ОСОБА_11 а також відповіддю на адвокатський запит голови правління СК «МІКРОН-2» від 26.06.2021 року;

- ОСОБА_4 (син ОСОБА_2 , інший відповідач по справі) є знайомим ОСОБА_1 , вони раніше працювали разом. Саме ОСОБА_4 розказав ОСОБА_1 про земельну ділянку та садовий будинок та запропонував ОСОБА_1 отримати їх у власність. Скаржник не може підтвердити факт передачі грошей за договорами купівлі-продажу;

- доказів здійснення розрахунків з ОСОБА_5 за даними договорами жодним учасником справи суду надано не було;

- ОСОБА_2 не змогла надати докази, що ОСОБА_5 бажав продати своє майно, а тому уповноважив її на це;

- ОСОБА_7 у позовній заяві зазначила, що вона не надавала згоди на продаж садового будинку та земельної ділянки. Окрім того, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21.11.2018 № 372/504/17, відсутність згоди одного із співвласників - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним;

- якщо вчинено один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Таким чином, позивачі застосували ефективний спосіб захисту прав.

В судовому засіданні представники відповідачів підтримали доводи поданих ними апеляційних скарг, на підставах, зазначених у них.

ОСОБА_3 доводи апеляційних скарг не визнав з мотивів, зазначених у відзивах на скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрутованість рішення суду, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду повністю вимогам закону не відповідає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_5 , 1937 року народження (первісний позивач) та ОСОБА_7 , 1936 року народження (третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору) перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (т.1 а.с.183).

На праві спільної часткової власності в рівних частинах їм належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 17 липня 2000 року, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №4-16957, видане згідно з розпорядженням органу приватизації від 17 липня 2000 року №144904 (т. 2 а.с. 30-31).

На праві власності ОСОБА_5 також належав садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_5 від 27.03.2014 року та земельна ділянка (кадастровий номер: :06:001:0330, реєстраційний номер: 10, цільове призначення: для індивідуального садівництва, площа: 0.0858 га) розташована за тією ж адресою , що підтверджується державним актом приватної власності на землю (т. 1 а.с. 166, 208).

20 травня 2019 року ОСОБА_5 і ОСОБА_7 (продавці), та ОСОБА_2 (покупець), уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганною Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за № 452, відповідно до умов якого, продавці передали у власність, а покупець прийняла у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,6 кв. м., житловою площею 30,0 кв.м., і зобов`язалась сплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених цим договором (т.2 а.с. 27-28).

21 травня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір дарування спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганною Анатоліївною, зареєстровано в реєстрі за № 482, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_4 прийняв вищезазначену квартиру (т.2 а.с. 1)

Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження вбачається, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_2 (т.2 а.с. 119- 122).

20 травня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганною Анатоліївною була посвідчена довіреність, зареєстрована в реєстрі за №451, за якою ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися всім рухомим та нерухомим майном (а також майновими правами) (т.2 а.с. 66).

04 червня 2019 року на підставі вказаної довіреності ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_1 договори купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки (кадастровий номер: :06:001:0330, реєстраційний номер: 10, цільове призначення: для індивідуального садівництва, площа: 0.0858га) за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганною Анатоліївною, зареєстровані в реєстрі за № № 549, 552 (т.1 а.с. 164, 207).

За вказаними договорами ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_5 передала у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку, і зобов`язався сплатити їх вартість за ціною та на умовах, встановлених цим договором.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , правонаступником яких є ОСОБА_3 , суд першої інстанції вважав, що встановлені обставини та докази у своїй сукупності переконують у відсутності наміру та волі ОСОБА_5 на відчуження спірної квартири шляхом укладення саме договору купівлі-продажу, яка була єдиним його місцем проживання, а він потребував догляду в силу віку та життєвих обставин, що склалися та мав намір укласти договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд та утримання його та його дружини, тобто свідчать про вчинення правочину внаслідок помилки.

Враховуючи, що спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, який визнається судом недійсним, та у подальшому, на підставі договору дарування відчужила її на користь ОСОБА_4 , можна вважати, що він набув право власності на квартиру без відповідної правової підстави, квартира вибула не з волі власника іншим шляхом, у зв`язку з чим, вказана квартира має бути витребувана з володіння відповідача та повернута ОСОБА_3 як спадкоємцю за заповітом після смерті ОСОБА_5 , який спадщину прийняв шляхом своєчасного звернення до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

Суд вважав, що обставини та докази у своїй сукупності переконують у відсутності наміру та волі ОСОБА_5 на видачу довіреності, яку від його імені, підписала інша особа. Він взагалі не мав наміру відчужувати садовий будинок із земельною ділянкою, а ОСОБА_1 є невідомою для нього особою,стороною відповідача не надано доказів розрахунку за договорами купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки між покупцем та ОСОБА_2 , та доказів того, що остання передала кошти ОСОБА_5 , діючи від його імені у якості представника.

Також суд вважав, що ОСОБА_7 у позовній заяві зазначила, що вона не надавала згоди на продаж садового будинку та земельної ділянки, її правонаступник ОСОБА_3 пояснив, що ОСОБА_7 не розуміла, які документи вона підписує, при цьому, відповідачем не надано доказів, що заява про згоду була вголос прочитана нотаріусом, і суд не може пересвідчитися в тому, що ОСОБА_7 надавала попередню згоду на продаж садового будинку та земельної ділянки.

ОСОБА_2 , як представник ОСОБА_5 за довіреністю, продаючи майно відповідачу, усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та свідомо допускала настання несприятливих наслідків для довірителя.

Суд дійшов висновку, що сукупність зібраних у справі доказів, які були оцінені ним, свідчать про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_2 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_5 , з іншою особою ОСОБА_1 при укладенні договору купівлі-продажу належного ОСОБА_5 садового будинку та земельної ділянки, оскільки про це свідчить те, що договір укладався без згоди ОСОБА_5 , всупереч його інтересам, а кошти за договором передані не були.

З висновками суду повністю погодитися колегія суддів не може з наступних підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16; у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 636/1001/18-ц (провадження № 61-1340св19) та від 05 серпня 2019 року у справі № 265/7791/15-ц (провадження № 61-20501св18).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд , встановивши, що спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , іншого житла останні не мають, продовжували проживати у спірній квартирі та сплачувати комунальні послуги, фактичної передачі квартири не відбулося, враховуючи їх похилий вік та стан здоров`я на час укладення оспорюваного правочину, потребу в сторонньому догляді та матеріальній допомозі, а докази, які надані позивачем і третьою особою із самостійними позовними вимогами на підтвердження помилки щодо істотних умов договору неспростовані, дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, останні помилялися щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ними і відповідачем, і таким чином правильно встановив наявність правових підстав для визнання його недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача і третьої особи не відповідало їх внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу. Вони діяли під впливом помилки, оскільки вважали, що укладають договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за ними, тобто помилялися щодо правової природи правочину.

Оскільки право власності за спірним договором купівлі-продажу квартири перейшло до ОСОБА_4 за договором дарування без законних на то підстав, суд обґрунтовано, відповідно частини 3 статті 388 ЦК України задовольнив позовні вимоги про витребування спірної квартири у останнього власника.

Доводи апеляційної скарги про ненадання судом правової оцінки таким обставинам, як: звернення з позовом до суду лише через два роки після його укладання, за твердженнями позивачами ненадання ОСОБА_2 їм ні догляду, ні утримання, ні допомоги з самого початку після укладання спірного договору, домовленості між ними про право проживання подружжя ОСОБА_8 у вказаній квартирі після укладання договору купівлі- продажу, наявність підпису ОСОБА_7 на оспорюваному договорі, які свідчать про дійсність волевиявлення та наміри сторін на укладання договору купівлі-продажу квартири підлягають відхиленню, як такі, що не стверджені належними доказами, спростовані встановленими судом обставинами, змістом договору купівлі-продажу, і висновки суду не спростовують.

Посилання в апеляційній скарзі на врахування судом як доказів відсутності волевиявлення власників квартири на укладання договору купівлі- продажу та помилки останніх щодо природи договору на обставини підписання спірного договору не ОСОБА_5 особисто, а сторонньою особою за наявності у позивача такої можливості, отримання ОСОБА_5 розрахунку за вказаним договором не є підставою даних позовів та предметом доказування, тому підлягають відхиленню.

Що стосується доводів апеляційних скарг щодо висновків суду про визнання незаконними договорів купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки на підставі ст.232 ЦК України колегія суддів вважає їх слушними з наступних підстав.

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Отже, односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (частини перша, друга статті 238 ЦК України).

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18.

За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.

Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц дійшов висновків, що правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому, словосполучення «у своїх інтересах» необхідно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

Відповідно до статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

Щодо правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, слід зазначити наступне.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної правової норми необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним.

Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову, - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на вчинення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє.

Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Зазначене відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у постановах від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц та від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18.

Фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, докази у їх сукупності на їх підтвердження, доводи сторін спору, дають підстави вважати про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки від 04 червня 2019 року, з підстав, передбачених статтею 232 ЦК України.

Довіреність, якою ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_2 на здійснення відчуження садового будинку і земельної ділянки, станом на день укладення спірного договору купівлі-продажу, була дійсною та не скасованою, а отже, ОСОБА_2 мала право на вчинення оспорюваного правочину. Вказану довіреність ОСОБА_5 скасував лише після подачі позову до суду (через два роки).

Представник за довіреністю вчиняє юридичні дії, заступаючи місце особи, яку він представляє і від імені якої виступає «Alter ego» (друге «я», мій представник), а отже, за відсутності належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 діяла всупереч інтересам довірителя, договори купівлі-продажу вказаного нерухомого майна не можуть бути визнані недійсними з підстав зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа - контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину.

Разом з тим, позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу про наявність зловмисної домовленості між ОСОБА_2 , яка від його імені на підставі довіреності відчужувала садовий будинок і земельну ділянку, та контрагентом ОСОБА_1 , і позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), існування при укладенні спірного правочину зловмисної домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і недобросовісності дій останнього та виникнення через це несприятливих наслідків для ОСОБА_5 , як довірителя.

Враховуючи, що у справі відсутні належні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 діяла всупереч інтересам довірителя ОСОБА_5 , а також відсутність зловмисної домовленості представника позивача ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки.

Посилання ОСОБА_5 в обґрунтування позовних вимог на відсутність у нього наміру продавати садовий будинок і земельну ділянку, не отримання ним грошових коштів від їх продажу, продовження користування ним вказаним майном та перебування у членах садівничого товариства не впливають на доведеність підстав позову - незаконність вказаних правочинів вчинених внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною та спростовуються тим, що в силу поважного віку і стану здоров`я , ні у ОСОБА_5 , ні у ОСОБА_7 не було можливості здійснювати догляд за вказаним майном, яке знаходилося на відстані близько 50 км від місця проживання останніх, і в силу тих же причин їм потрібні були засоби до існування (грошові кошти); ОСОБА_1 не заперечував, що при укладенні угоди між ним і ОСОБА_5 було досягнуто згоди, що останній може приїздити на дачу і забрати належний йому інвентар; членські внески у садівниче товариство вносила, починаючи з 2019 року, дружина ОСОБА_1 , що підтвердила свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції голова садівничого товариства.

Доводи апеляційної скарги адвоката Скрипника Ю.О., який діє від імені ОСОБА_1 про те, що оскільки заявником не заявлено вимогу про витребування майна - садового будинку і земельної ділянки, то обраний ним спосіб захисту не призведе до відновлення його порушеного права і повернення йому майна, тому є не ефективним і у його задоволенні слід відмовити, підлягають відхиленню, оскільки віндикація майна, як належний спосіб захисту порушеного права, застосовується лише у разі переходу права власності на спірне майно до третьої особи, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах.

Апеляційний суд також не може погодитися із висновками суду щодо не надання згоди ОСОБА_7 своєму чоловіку ОСОБА_5 на відчуження спільного сумісного майна подружжя, а саме - садового будинку і земельної ділянки, і наявності підстав, передбачених ст. 369 ЦПК України для визнання договорів купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки недійсними, оскільки відповідно до наданих на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Чередніченко Г.А. документів, які стали підставою укладення оспорюваних договорів, наявна заява від 04 червня 2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про надання згоди своєму чоловіку ОСОБА_5 на продаж, укладання та підписання договорів купівлі-продажу садового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, що знаходяться за адресою : АДРЕСА_2 . На прохання ОСОБА_7 текст цієї заяви нотаріусом зачитано уголос з одночасним усним перекладом тексту заяви з української мови на російську мову. Особу ОСОБА_7 , яка підписала документ, встановлено, її дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено.(т.1 а.с. 229).

Належними і допустимими доказами, у відповідності до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, наявність такої письмової згоди, яка посвідчена нотаріально та її змісту третьою особою і її правонаступником не спростовано.

З огляду на зазначене, висновки суду не відповідають обставинам, які мають значення для справи і наданим на їх підтвердження доказам, і до них суд дійшов у порушення норм процесуального права, тому апеляційна скарга у частині задоволених позовних вимог третьої особи ОСОБА_7 , яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, правонаступником якої є ОСОБА_14 про визнання недійсним договорів купівлі продажу садового будинку і земельної ділянки підлягає задоволенню, а рішення суду в зазначеній частині скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 , який залишив заповіт відносно належного йому майна своєму адвокату ОСОБА_3 , який є правонаступником останніх у спірних правовідносинах, проте задоволення позовів ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , за вказаних обставин, не призведе до відновлення їх прав.

З огляду на вищезазначене, апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Скрипник Ю.О. підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , правонаступником яких є ОСОБА_3 про визнання недійними договорів купівлі продажу садового будинку і земельної ділянки, стягнення із ОСОБА_1 судового збору (2708 грн і 2708 грн) скасуванню, ухвалення у зазначеній частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

постановив

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Скрипник Юрій Олександрович задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 29 листопада 2022 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 , про визнання незаконними договорів купівлі продажу садового будиночку і земельної ділянки, стягнення із ОСОБА_1 судового збору скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 травня 2023 року.

Головуючий Л.П.Воронцова

Судді : П.Я. Ігнатенко

І.В.Склярська