РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2023 року

м. Рівне

Справа № 559/1023/22

Провадження № 22-ц/4815/252/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Булат Ю.В. на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 листопада 2022 року, ухвалене в складі судді Панчука М.В., повний текст якого складено 21 листопада 2022 року у справі № 559/1023/22,

в с т а н о в и в :

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 20 вересня 2002 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано 29 березня 2021 року.

За час шлюбу, і до моменту фактичного припинення шлюбних відносин сторонами набуто майно: житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами площею 61,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельні ділянки, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та площею 0,0230 га для ведення індивідуального садівництва; легковий автомобіль "Renault Megane", номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , 2012 року.

Право власності на зазначене нерухоме майно оформлено на відповідача. Згоди про поділ спільного майна між сторонами не досягнуто. Позивач вважав, що зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 листопада 2022 року позов, поданий представником адвокатом Пасічником Юрієм Олександровичем в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться у АДРЕСА_1 , а іншу 1/2 (одну другу) частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться у АДРЕСА_1 - залишено у власності ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0403, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , а іншу 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0403, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться у АДРЕСА_1 - залишено у власності ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0404, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, площею 0,0230 га, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , а іншу 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0404, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, яка знаходиться у АДРЕСА_1 - залишено у власності ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину транспортного засобу легковий автомобіль «Renault Megane», номер шасі (кузов) НОМЕР_1 , 2012 року випуску, а іншу 1/2 (одну другу) частину транспортного засобу легковий автомобіль «Renault Megane», номер шасі (кузов) НОМЕР_1 , 2012 року випуску - залишено у власності ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Покликається на те, що придбання житлового будинку, земельних ділянок та автомобілю було здійснено за її особисті кошти, а саме за позичені кошти в банківській установі та у своєї тітки ОСОБА_2 . Вказує, що добудову придбаного будинку також здійснила за власні кошти.

Зазначає, що позивачем не доведено факт перебування його за кордоном, а також не надано суду доказів погашення кредиту за рахунок його особистих коштів.

Відзив до апеляційного суду не подано.

Сторони та їх представники, які були належним чином повідомленні про денеь та час розгляду справи повторно не з`явилися до суду, про причини повторної неявки суд не повідомили. Враховуючи наведене апеляційний суд визнає неявку учасників справи неповажною та вважає за можливе справу розглянути у їх відсутності.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, що сторони перебували в шлюбі з 20 вересня 2002 року по 29 березня 2021 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2006 року та від 26.05.2006 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , останньою набуто у власність житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами загальною площею 61,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 та земельні ділянки розміром 0,1000 га кадастровий номер :01:003:0403 та розміром 0,0230 га, кадастровий номер :01:003:0404, за тією ж адресою (а.с. 35).

12.05.2006 року право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 та видано на її ім`я Держані акти на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га та площею 0,230 га (а.с. 36, 37).

Вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , складає 494227,00 грн (а.с. 21-25), вартість земельної ділянки площею 0,10 га становить 94 473,00 грн., площею 0,0230 га становить 2448,00 грн (а.с. 38-54).

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автомобіль "Renault Megane", номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , 2012 року випуску (а.с. 185 у т.1).

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Також, відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Згідно з нормами сімейного законодавства України умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

У постанові Верховного Суду від 14.06.2022 у справі № 2011/13610/12, зазначено, «оскільки використано кредит в інтересах сім`ї, дружина позичальника несе солідарну відповідальність за неповернення боргу відповідно до частини четвертої статті 65 СК України».

У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок них майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. До такого висновку дійшов КЦС ВС у постанові від 02.06.2022 у справі № 640/1846/19.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції достовірно встановив, що під час перебування у шлюбі сторони набули у власність житловий будинок АДРЕСА_2 , земельні ділянки кадастровий номер 01:01:003:0403, та кадастровий номер 01:01:003:0404, легковий автомобіль "Renault Megane", номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , 2012 року.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними» (Постанова ВС від 12.05.2022 року у справі № 727/11406/17).

Доказів на підтвердження того, що спірне майно набуто ОСОБА_2 виключно за власні кошти, матеріали справи не містять.

Окрім того, вірними є висновки місцевого суду про те, що внесення ОСОБА_2 коштів на повернення кредиту, лише констатує той факт, що остання була стороною кредитного договору, але не свідчить що майно придбане в іпотеку є її особистою власністю.

Виконання грошових зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Доводи ОСОБА_2 про те, що на придбання спірного майна вона витратила особисті кошти, які отримала у позику від ОСОБА_4 за борговими розписками та за кредитними договорами не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтується на неправильному тлумаченні скаржником норм ст. 57, 61 Сімейного кодексу України та не узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Витрати за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Булат Ю.В. залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 листопада 2022 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 березня 2023 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.