Номер провадження: 22-ц/813/1587/23
Справа № 495/8674/19
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Одеської області Манюти С.В., Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Алькор Інвест» про скасування запису про право власності та поновлення права власності, -

ВСТАНОВИВ:

23 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Державного регістратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Одеської області Манюти Сергія Васильовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Алькор Інвест» про скасування запису про право власності та поновлення право власності. Просила суд скасувати запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який було внесено на підставі рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Одеської області Манюти С.В. від 17.07.2019, щодо державної реєстрації права власності за ТОВ «Фінансова Компанія «Алькор Інвест» на спірну квартиру, поновити за нею право власності шляхом поновлення запису про державну реєстрацію права власності на квартиру, стягнути на її користь з державного реєстратора КП « Агенція реєстраційних послуг» Одеської області Манюти С.В., ТОВ «Фінансова Компанія «Алькор Інвест» судовий збір у розмірі 1536 грн 80 коп. у рівних частках, тобто по 768 грн 40 коп. з кожного (а.с.3-8).

14 червня 2021 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.224-233).

08 липня 2021 року канцелярією Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області зареєстровано апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на вказане рішення. Апелянт в скарзі коротко викладає обставини справи та зазначає, що не погоджується з висновком суду щодо відмови у задоволенні позову адже суд виходив з того, що ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути застосований до даних правовідносин. Апелянт зазначає, що іпотека припиняється у разі припинення особою основного зобов`язання або закінчення дії договору. Тому, апелянт пояснює, що відповідно до квитанцій по сплаті кредиту, ОСОБА_1 виплатила за проміжок часу з червня 2013 року по жовтень 2017 року грошові кошти у сумі 36059 доларів США та 11009 гривень, що на думку апелянта, свідчить про припинення основного зобов`язання. Апелянт вважає, що спірна квартира підпадає під вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» так як виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, її загальна площа не перевищує 140 кв.м., квартира використовується для постійного проживання сім`ї ОСОБА_1 , а іншого житла родина не має. Тому, апелянт просить суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги (а.с.236-242).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час, дату, місце та порядок проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Клопотань про розгляд справи за відсутності, про участь в справі в режимі відеоконференції, відкладення розгляду справи не подавали.

Відповідно до п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства (далі Правила), затверджених рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020 (https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/1/) суд повідомляє сторони та їх представників шляхом надіслання судової повістки, смс-повідомлення, листом, телефоном, факсом чи електронною поштою. Крім того, суд має право визнати сторону повідомленою з використанням електронного Списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду у разі якщо за обставинами справи вказана сторона ініціювала відповідну стадію процесу (подавала позов, апеляційну скаргу), або була присутня в судовому засіданні, або не була присутня в судовому засіданні, проте достеменно знала про його призначення, зокрема, подавала клопотання про його відкладення. Коли суд приймає рішення щодо сповіщення учасників справи, за потреби він також встановлює, яка саме сторона повинна виконати ту чи іншу процесуальну дію, та визначає строк, у який вона повинна це зробити.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:

дія іпотечного договору не закінчилась, а забезпечені іпотекою зобов`язання за кредитним договором не виконано в повному обсязі, тому зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від кредитного договору не припиняються, відповідно не має підстав вважати, що іпотечний договір припинив свою дію від 30.05.2007, так як змінилися умови кредиту;

стягнення було звернуто у позасудовому порядку відповідно до умов іпотечного застереження, добровільного погодження сторонами при укладені іпотечного договору від 30.05.2007;

положення Закону України від 03.06.2014 № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя.

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що 29.05.2007 між ОСОБА_1 та філією «ОРУ» банку «Фінанси та кредит» укладений кредитний договір № 9к-356, відповідно до якого банк надав позивачці в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 31 500 доларів США з оплатою по процентній ставці 13,5 % процентів річних. Кредитні ресурси отримані позивачкою за цим договором використовуються за цільовим призначенням, а саме для придбання 3 - кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64, 9 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м. (т. 1, а.с.14-17). За вказаним договором позивачка зобов`язувалася повністю повернути кредитні ресурси до 29 травня 2020 року, погашення проводиться шляхом зарахування щомісячно в термін до 10 числа кожного місяця заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного платежу у розмірі 430 доларів США. Відповідно до п.5.1 кредитного договору: забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є застава нерухомого майна (іпотека): 3 кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64, 9 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м. Позивачка зобов`язувалася укласти з банком договір застави (іпотеки) зазначеної нерухомості, в термін до 30 травня 2007 року (т. 1, а.с. 16). Крім того, відповідно до умов договору іпотеки у випадку зміни сторонами кредитного договору процентної ставки за користування кредитним ресурсами, іпотекодавець зобов`язується невідкладно укласти з іпотеко держателем відповідну додаткову угоду.

30.05.2007 між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та позивачкою укладено іпотечний договір від 30.05.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3896 та посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С., предметом якого є квартира АДРЕСА_2 (т. 1, а.с.19-20).

01.11.2008 між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та позивачкою укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 9к-356 від 29.05.2007, відповідно до якої внесені зміни в пункт 4.1., а саме: позичальник сплачує Банку проценти за користування Кредитними ресурсами у валюті кредиту, за процентною ставкою 20 % річних. Вказана додаткова угода є невід`ємною частиною Кредитного договору № 9к-356 від 29.05.2007 року, набирає чинності з моменту підписання та діє до повного виконання зобов`язань сторонами (т. 1, а.с.18).

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень 14.04.2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся з позовною заявою до позивачки та інших про стягнення заборгованості по кредитному договору, яку було визнано неподаною та повернено позивачу.

23.04.2019 між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» був укладений договір відступлення прав вимоги, в тому числі за кредитним договором № 9к-356 від 29.05.2007, укладеним з ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 95-99). Також, 23.04.2019 між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» був укладений нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, в тому числі за договором від 30.05.2007, зареєстрованим за № 3896 та укладеним з ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 100-105).

В матеріалах справи міститься лист-вимога від 26.04.2019 вих № 7, який направлявся ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» позичальниці ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 89). Позичальниця отримала вказану вимогу, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке було отримане 15.05.2019 (т. 1, а.с. 90). Вказані обставини не оспорювались в процесі розгляду справи.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 174211474 від 17.07.2019 рішенням державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Одеської області Манютою С.В., проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103 за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест». Підстава виникнення права власності: іпотечний договір, серія та № 3896, виданий 30.05.2007, докази повідомлення, лист-вимога, звіт про оцінку майна (т. 1, а.с. 45).

Нормативно-правове регулювання та оцінка апеляційного суду

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За ч. 4 цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно зі ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Стаття 37 цього ж Закону передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Рішення про реєстрацію права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в редакції на момент реєстрації за відповідачем права власності на спірну квартиру, а саме згідно з підпуктом 1 пункту 1 не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 802/1340/18-а).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку державний реєстратор має враховувати положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Однак, суд першої інстанції ухвалюючи рішення по суті не звернув увагу на такі обставини та дійшов протилежного висновку.

За обставинами даної справи на момент вчинення державної реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» діяв ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та його положення розповсюджувалися на спірні правовідносини між учасниками даної справи, а тому державний реєстратор мав відмовити в проведенні державної реєстрації. Разом з тим, оскільки всупереч вказаним обставинам державний реєстратор прийняв відповідне рішення та зареєстрував право власності на спірну квартиру за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест», апеляційний суд враховує доводи апелянта та скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Щодо належного способу захисту

За обставинами даної справи позивач в своєму позові просила скасувати запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який було внесено на підставі рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Одеської області Манюти С.В. від 17.07.2019, щодо державної реєстрації права власності за ТОВ «Фінансова Компанія «Алькор Інвест» на спірну квартиру та поновити запис про державну реєстрацію права власності на квартиру.

Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» в редакції, на момент звернення до суду з позовом, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За п. 3 ч. 3 цієї статті у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, з 16 січня 2020 року, тобто на час звернення до суду з позовом та ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Вказана позиція міститься в постановах Верховного Суду від 17.08.2022 в справі № 450/441/19, від 03.08.2022 в справі № 645/3067/19.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував вказаних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті передбачений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Разом з тим вказаний перелік не є вичерпним, що логічно випливає зі змісту частини 3 статті: суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Одночасно, частина друга статті встановлює, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 18.12.2018 року в справі № 654/1790/16-ц висловив позицію, за якою спосіб захисту свої порушених, невизнаних чи оспорюваних прав є виключно правом позивача, який звертається до суду із матеріально-правовою вимогою. Виступаючи процесуальною формою права на позов, право на пред`явлення позову шляхом обрання конкретного способу захисту користується певною самостійністю. Це виявляється в тому, що процесуальний порядок реалізації права на позов та обрання саме позивачем способу захисту своїх прав, виступає як особливий вид діяльності, яка регулюється цивільним процесуальним законом, що надає позивачу особливі процесуальні права і обов`язки, які забезпечують можливість вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який позивач вважає прийнятним, та в залежності від вимог матеріального та процесуального права отримати відповідне судове рішення.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду в своїй постанові від 10.11.2021 р. в справі № 361/3659/18 зазначив, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15).

Як роз`яснила Велика палата Верховного Суду в постанові від 21.12.2022 в справі № 914/2350/18 враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Враховуючи вище наведене в сукупності, оскільки позовні вимоги щодо суті спору є обґрунтованими, апеляційний суд в контексті ст. 5 ЦПК України, відповідно до викладених позовних вимог визначає ефективний спосіб захисту, який не суперечить закону, а саме про скасування рішення державного реєстратора Манюти С.В., КП «Агенція реєстраційних послуг» індексний номер: 47828346 від 17.07.2019, номер запису про право власності 32438461.

Щодо суб`єктного складу. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, тоді як установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц, від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17).

Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано (постанова ВП ВС від 04.08.2018 в справі № 823/2042/16).

За таких обставин державний реєстратор є неналежним відповідачем, тому позовні вимоги до державного реєстратора не підлягають задоволенню

Вказаний висновок узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду в постанові від 21.12.2022 в справі № 914/2350/18.

Щодо інших доводів апеляційної скарги. Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, діючий порядок на момент проведення реєстрації права власності на квартиру не передбачав подання реєстратору договору відступлення права вимоги, факторингу тощо для проведення державної реєстрації права власності. Тому апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апелянта.

Щодо підстав для припинення договору іпотеки. Статтею 17 ЗУ «Про іпотеку» визначений вичерпний перелік підстав припинення іпотеки. А саме іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Апелянт-позивач посилається на те, що умови кредитного договору нею були виконані, однак не надає квитанції, договорів тощо на підтвердження існування вказаних обставин. Крім того, апелянт посилається на те, що п.4.1. додаткової угоди № 1 до кредитного договору № 9к-356 від 29.05.2007 в частині «Позичальник зобов`язується укласти з Банком додаткову угоду до договору застави (іпотеки) протягом 3 банківських днів з моменту підписання цієї угоди» не було виконано, у зв`язку з чим на її думку, іпотечний договір від 30.05.2007 припинив дію, так як змінилися умови кредиту.

З наведеного пункту додаткової угоди вбачається, що позичальнику (який одночасно є іпотекодавцем) було відомо про збільшення процентної ставки за кредитним договором. Вказаною додатковою угодою сторони поклали обов`язок саме на позичальника ініціювати укладення додаткової угоди до договору іпотеки. Що, однак, вчинено позичальником не було. При цьому, факт не укладення додаткової угоди до договору іпотеки не є підставою для констатації факту припинення договору іпотеки, оскільки кредитне зобов`язання не припинилось та ані законом, ані договором іпотеки не передбачені підстави для припинення іпотеки, на які посилалася апелянт.Тому апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Одночасно, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підстав ст. 376 ЦПК України, частково задовольняє апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення державного реєстратора Манюти Сергія Васильовича, Комунальне підприємство «Агенція реєстраційних послуг» індексний номер: 47828346 від 17.07.2019, номер запису 32438461 про реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м. (підстава виникнення права власності іпотечний договір, серія та номер: 3896, виданий 30.05.2007, видавник ПН БДМНО Щукіна Л.С., докази повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 15.05.2019, видавник Укрпошта; Лист-вимога, серія та номер: 7, виданий 26.04.2019, видавник ТОВ «ФК «Алькор Інвест»; Звіт про оцінку майна, серія та номер 902/06/19, виданий 24.06.2019, видавник ПП «ГАБ`ЯНО»).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви в сумі 768,40 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 2 305 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький