Справа № 490/7709/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Черновій Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Чорноморська товарна біржа АПК сировинна біржа, Перша Миколаївська держава контора Миколаївської області, про визнання права власності на майно та договору купівлі-продажу дійсним

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Чорноморська товарна біржа АПК сировинна біржа, Перша миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, в якому позивач просить:

визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 29 грудня 1993 року на Чорноморській регіональній товарно-сировинній біржі агропромислового комплексу, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 дійсним;

визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.10.2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено до розгляду в поряд загального позовного провадження.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.08.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання сторони не з`явилися. Предстанвик позивача просить справу розглядати без її участі, позов задовольнити. Відповідач ОСОБА_3 подала до суду заяву, у якій зазначила, що проти задоволення позову не заперечує, просить справу розглядати без її участі. Інші учасники судового процесу не з`явилися з невідомих суду причин.

Враховуючи прохання позивача та відповідача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

ОСОБА_4 (батько позивача ОСОБА_1 ) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після його смерті Першою миколаївською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 233/2021.

З матерів спадкової справи слідує, що ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_3 подала до державного нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_4 .

Відповідно до листа КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 30 серпня 2021 року № 2342 станом на 28.12.2012 року за адресою АДРЕСА_2 право власності зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в КП «ММБТІ» 25.03.1994 року № 18750.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.12.1993 року, укладеного на Чорноморській товарній біржі АПК.

У своєму роз`ясненні від 27.08.2020 року № 978/02-14 державний нотаріус Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Ткаченко Ю.Г. вказала на те, що за поданими спадкоємцем документами не можливо видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки правовстановлюючим документом на квартиру АДРЕСА_1 є договір купівлі-продажу, укладений на товарній біржі та відсутній його оригінал. Для подальшого вирішення цього питання позивачу рекомендовано звернутися до суду.

Із зазначеного вбачається, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, зокрема на зазначену квартиру, після смерті її батька ОСОБА_4 .

Вирішуючи питання щодо визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , суд зазначає таке.

Згідно зі статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно зі статтею 153 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року, далі Цивільний кодекс УРСР) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Частина перша статті 47 Цивільного кодексу УРСР вказує на те, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга статті 47 Цивільного кодексу УРСР).

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Криму випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Зі змісту договору купівлі-продажу, який є предметом спору у цій справі, слідує, що ця угода укладена на Чорноморській товарній біржі АПК відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу».

Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.

Цивільний кодекс УРСР, норми якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, було прийнято та він набув чинності у 1963 році. Тоді як Закон України «Про товарну біржу» прийнятий та набув чинності у 1991 році. Відтак до спірних правовідносин має бути застосовано Закону України «Про товарну біржу».

Згідно із частиною першою та другою статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-ХІІ (в редакції станом на 16 лютого 1993 року), біржовою операцією визнається угода що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

За своїм змістом договір купівлі-продажу, який є предметом справу у цій справі, відповідає вимогам переліченим у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ.

Зважаючи на приписи частини четвертої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» означена біржова угода не підлягала нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог статті 227 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) ця біржова угода підлягала реєстрації у відповідному Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомості.

Зазначена вимога чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства позивачем була виконана та проведена реєстрація отриманої у власність нерухомого майна у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що сторонами договору дотримано вимог статті 224 Цивільного кодексу УРС (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та досягнуто істотних умов, визначених для договору купівлі-продажу, а саме продавець передав майно у власність покупцеві, а покупець прийняв майно і сплатив за нього 27 500 грн 00 коп.

Адреса АДРЕСА_2 була зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 за його життя.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність їх задоволення. Договір, який є предметом спору у цій справі, слід визнати дійсним.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування, то суд зазначає таке.

Статтею 16 ЦК України визначено, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права;

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено приписами статті 1217 ЦК України.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За змістом частин першої та другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини, як визначено частиною першою статті 1269 ЦК України.

З матеріалів справи слідує, що позивачу звернулася до у визначеному порядку до державного нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову у вчиненні таких дій та їй було рекомендовано звернутися до суду.

Позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем, яка подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Інший спадкоємець ОСОБА_3 подала заяву державному нотаріусу про відому від спадщини після смерті ОСОБА_4 , а до суду подала заяву про визнання позову в частині визнання за позивачкою права власності на квартиру за ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на квартиру у АДРЕСА_2 .

Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність їх задоволення.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір сплачений під час позову до суду.

Керуючись статтями 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 29 грудня 1993 року на Чорноморській регіональній товарно-сировинній біржі агропромислового комплексу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дійсним.

Визнати за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Миколаївського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Л.М. Шолох