Справа № 202/6677/22
Провадження № 2/202/404/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2023 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська

в складі: головуючого судді - Бєльченко Л.А.

за участі секретаря судового засідання - Салінської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Спеціалізована товарна біржа «Криворізька», про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_1 зазначила, що 11.06.2003 року на Спеціалізованій товарні біржі «Криворізька» між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу 70/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 119,0 кв.м. До підписання цього договору сторонами продавець ОСОБА_2 отримала за частину будинку 2 200 грн.

В пункті 3 договору зазначено, що покупець набуває право власності з моменту підписання цього договору купівлі-продажу і не потребує нотаріального посвідчення. На час укладання договору ані вона, позивач, ані відповідач не знали, що договір купівлі-продажу підлягає нотаріальному посвідченню.

Посилаючись на положення ч.2 ст. 220 ЦК України, позивач просила визнати вказаний договір купівлі-продажу дійсним, оскільки сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, така домовленість підтверджена письмовими доказами, відбулося повне виконання договору, але відповідач ухилилася від його нотаріального посвідчення, місце її проживання наразі невідомо.

Під час розгляду справи позивач і її представник, адвокат Сазонова М.О., підтримали позов просили задовольнити,

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила.

Представник третьої особи - Спеціалізована товарна біржа «Криворізька» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений.

З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до договору купівлі-продажу, реєстраційний номер 52, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 11.06.2003 року відповідач продала, а позивач купила 70/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною площею 119,0 кв.м. за 2 200 грн. Даний договір укладений на Спеціалізованій товарній біржі «Криворізька».

Вирішуючи питання про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, суд виходить з такого.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Відповідно до частини 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно з частиною 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідач уклали договір купівлі продажу 70/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 на Спеціалізовані товарній біржі «Криворізька», договір нотаріального посвідчений не був. Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, про те, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Проте існування таких обставин позивачем не доведено, відомості про втрату можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин не доведено. Небажання продавця та ухилення від нотаріального посвідчення договору не є безумовною підставою для застосування положень ч. 2 ст. 220 ЦП України.

Таким чином, позивач не довів, в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України.

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Оскільки передача грошових коштів відповідачу не свідчить про набуття права власності на нерухоме майно за відсутності нотаріально посвідченого договору, суд виходить із відсутності правових підстав для визнання за позивачем права власності на вищевказану частину житлового будинку.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 в позовній заяві зазначила про перейменування АДРЕСА_2 , однак, в матеріалах справи відсутні підтверджуючі про те документи.

За встановлених обставин, суд вважає, що вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу є необґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 4,5,10,13,81,89,259-263,265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 , третя особа Спеціалізована товарна біржа «Криворізька», про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.А. Бєльченко