ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/546/23Головуючий по 1 інстанції
Справа № 711/8167/21 Категорія: 310000000 Скляренко В.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа - ОСОБА_3 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - Придніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ)

розглянувши в м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Скляренко В.М. у приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.01.2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

в с т а н о в и в :

13.12.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що гараж № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Хімік-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 25,5 кв. м., був придбаний відповідачем на прилюдних торгах в період перебування сторін у шлюбі та за спільні кошти подружжя, а тому він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Натомість право власності на гараж зареєстровано за відповідачем, який на теперішній час не погоджується укласти нотаріально посвідчений договір про поділ такого майна, внаслідок чого позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частку гаража № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Хімік-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 25,5 кв. м.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Хімік-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 25,5кв. м.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Придніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), як особа, яка не брала участі у справі, оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказується, що на виконанні в Придніпровському відділі державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження №55744008 з примусового виконання виконавчого листа Придніпровського районного суду м. Черкаси № 711/8696/15-ц від 29.01.2018 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості в сумі 552457,62 грн. Крім того, згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 08.02.2018 року, за даним виконавчим провадженням підлягає стягненню виконавчий збір у розмірі 55245,76 грн.

Про наявність відкритого виконавчого провадження вказано у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, проте, до розгляду справи Придніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), як і стягувач за виконавчим документом, залучений не був. Отже, скаржника, як і стягувача, було позбавлено права на захист своїх інтересів у судовому засіданні, оскільки визнання права власності іншими особами на майно, що належить боржнику, призводить до неповного виконання судового рішення про стягнення з боржника заборгованості та неповного стягнення виконавчого збору на користь держави.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції не було враховано правову позицію, яка містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №317/3272/16-ц, від 22.10.2018 року у справі № 654/1528/17, що призвело до ухвалення рішення, яке прямо суперечить такій правовій позиції.

Враховуючи наведене у апеляційній скарзі, Придніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позивача повністю.

01 травня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Нестеренка Олега Федоровича надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів відзиву вказується, що ОСОБА_1 не є учасником справи №711/8696/15-ц, що розглянута Придніпровським районним судом м. Черкаси, рішенням якого від 29.01.2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 552457,62 грн., згідно з яким провадиться виконавче провадження № 55744008.

Судовим рішенням у справі №711/8696/15-ц не встановлювалися обставини про використання на потреби сім`ї у складі подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , отриманої ОСОБА_2 грошових коштів в позику від ОСОБА_4

ОСОБА_1 не боржник у виконавчому провадженні № 55744008 з примусового виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.01.2018 року у справі № 711/8696/15-ц. Тому, право ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 55744008 не може бути оспорено, обмежено, порушено або не визнано будь-якими діями будь-якої особи, передусім щодо її майна.

Адвокат Нестеренко О.Ф. зазначає, що скаржник не надав апеляційному суду доказів (статті 76-80 ЦПК України), які б спростовували набуття ОСОБА_2 і ОСОБА_1 майна - відповідного гаража, у шлюбі. Тому скаржник не спростував визначену статтею 60 СК України презумпцію права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на майно - гараж, що набуте цим подружжям за час шлюбу.

У відзиві звертається увага на те, що скаржник в апеляційній скарзі не зазначає, і одночасно із цією скаргою не подав доказів про те, як поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 призведе до неповного виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості; неповного стягнення виконавчого збору на користь держави; що недобросовісними є дії ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ; поділ майна є способом уникнути сплати боргу ОСОБА_2 .

Адвокат Нестеренко О.Ф. вказує, що скаржник і ОСОБА_4 - як стягувач у виконавчому провадженні № 55744008 з примусового виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.01.2018 року, не вчиняли дій щодо звернення стягнення на частку ОСОБА_2 у майні, що є у спільній частковій власності, передусім на частку в розмірі 1/2 у відповідному гаражі, в передбаченому статтею 366 ЦК України порядку.

Враховуючи наведене у відзиві, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Нестеренко О.Ф. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

03 травня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Цвіркуна Олександра Сергійовича надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Зміст відзиву аналогічний обставинам, викладеним у відзиві представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Нестеренка О.Ф.

Адвокат Цвіркун О.С. зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам законодавства України, є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому у відповідності до ст. 375 ЦПК апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Від третьої особи ОСОБА_3 відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 на момент розгляду справи не набув права власності на спірний гараж у встановленому законом порядку, а лише набув право на набуття у власність такого гаражу за ціною 56600,00 грн. А тому, спірний гараж є об`єктом спільної сумісної власності сторін з моменту його придбання відповідачем, тобто з 11.01.2014 року, і до теперішнього часу залишається спільним сумісним майном позивача та відповідача, а тому відсутні перешкоди для поділу такого майна між сторонами.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Шлюб зареєстрований 10.11.1990 року у відділі ЗАГС Чернігівського міськвиконкому УРСР, актовий запис № 2760, що підтверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 10.11.1990 року (а. с. 5).

11.01.2014 року відповідачем ОСОБА_2 набуто у власність гараж № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному кооперативі «Хімік-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 25,5 кв. м.

Вказане майно набуте відповідачем ОСОБА_2 на підставі акту про проведення прилюдних торгів, затвердженого начальником Придніпровського ВДВС Черкаського МУЮ від 10.01.2014 року, оскільки було придбане відповідачем на прилюдних торгах за 17000,00 грн. Зазначені обставини підтверджуються відповідним свідоцтвом (а. с. 6, 7).

Станом на 08.11.2021 року реальна ринкова вартість спірного гаража складає 32800,00 грн., що підтверджується висновком про оцінку майна (а. с. 8).

На теперішній час спірний гараж, зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 300328963 від 18.02.2022 року (а. с. 47-48).

У провадженні Придніпровського ВДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває на виконанні виконавчий лист від 29.01.2018 року № 711/8696/15-ц, виданий Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 552457,62 грн. (виконавче провадження № 55744008).

20.01.2022 року за результатами електронних торгів їх переможцем став ОСОБА_3 , який придбав спірний гараж за 56600,00 грн., про що державним виконавцем був складений відповідний акт від 27.01.2022 року.

На теперішній час позивач ОСОБА_1 оскаржує результати проведених електронних торгів з реалізації спірного гаражу в рамках судової справи № 711/1198/22 за її позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , головного державного виконавця Придніпровського ВДВС у м. Черкаси ЦМУ Мінюсту (м. Київ) Герасименка М.В., ДП «СЕТАМ» про визнання недійсним електронних торгів, визнання недійсним та скасування протоколу проведення електронних торгів та визнання недійсним та скасування акта про проведені електронні торги, провадження по якій відкрито судом 15.03.2022 року (а. с. 57-58).

Відповідно до частин 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Також, ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджують одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Із правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 вбачається, що по замовчуванню діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.

При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Слід врахувати, що ч. 1 ст. 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Частинами 2, 3 статті 370 ЦК України визначено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

З урахуванням вищенаведеного, правового регулювання та встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції у справі про те, що спірний гараж був придбаний відповідачем під час перебування у шлюбі, а тому за загальновизначеним правилом, передбаченим ст. 60 СК України, а також за встановлених судом обставин спірних правовідносин, відповідний гараж є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Доказів протилежного суду надано не було.

Суд першої інстанції вірно вказав, що системний аналіз змісту ст. 71 СК України в контексті положень ст. ст. 183, 364, 365, 370 ЦК України свідчить, що у разі неможливості реального поділу неподільної речі між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, а тому відповідно до ст. 372 ЦК України у зв`язку з поділом гаражу між подружжям право спільної сумісної власності припиняється. За сторонами підлягає визнанню право власності на належну кожному з них ідеальну частку.

Колегія суддів апеляційного суду також погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_3 на момент розгляду справи не набув права власності на спірний гараж у встановленому законом порядку, а лише набув право на набуття у власність такого гаражу за ціною 56600,00 грн., а тому оскільки спірний гараж є об`єктом спільної сумісної власності сторін з моменту його придбання відповідачем, тобто з 11.01.2014 року, і до теперішнього часу залишається спільним сумісним майном позивача та відповідача, відсутні перешкоди для поділу такого майна між сторонами.

Крім того, в оскаржуваному рішення суд першої інстанції, взявши до уваги те, що в судовому засіданні представники відповідача та третьої особи не заперечували проти задоволення позовних вимог, вірно звернув увагу на те, що цивільні правовідносини, як матеріальні так і процесуальні, ґрунтуються на засадах диспозитивності, що передбачає вільне волевиявлення учасників таких відносин та персональний ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням учасником певних процесуальних дій.

Отже, оцінивши наявні у справі докази за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, враховуючи встановлені обставини спірних правовідносин, а також процесуальну позицію учасників справи, прийшов до вірного висновку, що позов є обґрунтованим, тому підлягає до задоволення у повному обсязі, з чим повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду першої інстанції висновкам Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки висновки касаційної інстанції у наведених скаржником справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними.

Отже, доводи апеляційної скарги колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі, оскільки доводи апеляційної скарги не містять доказів порушення вимог закону судом першої інстанції, які б давали підстави для скасування рішення суду та задоволення вимог скаржника.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що в процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти порушення прав скаржника, які підлягають судовому захисту, а тому заявлені скаржником вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення колегією суддів апеляційного суду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому, колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та не підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з дотриманням норм процесуального законодавства, правильним застосовуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Придніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 січня 2023 року - залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко