Справа № 159/2672/22 Головуючий у 1 інстанції: Волкова Ю. Ф.
Провадження № 22-ц/802/451/23 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатного члена подружжя за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 він набув інвалідність по зору, йому встановлено третю групу інвалідності, розмір його пенсії становить 967 грн.

Позивач зазначав, що на даний час він є непрацездатним, не має фізичної змоги працювати та забезпечувати себе, розмір призначеної йому пенсії не забезпечує встановленого законом прожиткового мінімуму, а відповідач перебуває на роботі за кордоном, має високі доходи, а тому вважає, що він має право на утримання від дружини ОСОБА_2 , яка в добровільному порядку матеріальної допомоги йому не надає, хоча має таку можливість.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягувати з відповідача ОСОБА_2 на своє утримання аліменти у розмірі 1/6 частки усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше одного прожиткового мінімуму доходів громадян, починаючи з дня пред`явлення позову до суду.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавала.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у цій справі є 04 травня 2023 року - дата складення повного судового рішення.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2019 року у справі № 159/4069/19 між ними було розірвано (а.с.78).

Від шлюбу у них є неповнолітня дитина дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 10 травня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області (а.с.79).

Судом також встановлено, що протягом року після розірвання шлюбу між сторонами, а саме 02 березня 2020 року позивачу ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності (по зору) довічно, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК серії 12ААБ № 683662, а також пенсійним посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с.5, 64).

Наведене свідчить про те, що позивач є непрацездатним і його непрацездатність настала протягом року після розірвання шлюбу з відповідачем.

З наявних в матеріалах справи консультативних висновків спеціалістів від 23 лютого 2022 року та від 02 березня 2022 року № 119 вбачається, що позивач ОСОБА_1 має значні проблеми зі здоров`ям, у зв`язку з чим потребує постійного амбулаторного та періодичного стаціонарного лікування, а також оперативного втручання (а.с.6, зворот).

Згідно довідки про доходи № 5750 2375 3677 1710 позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у Ковельському об`єднаному управлінні ПФУ в Волинській області і отримує пенсію по інвалідності, розмір якої з грудня 2021 по травень 2022 становить 967 грн в місяць (а.с.7).

Разом з тим, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» для осіб, які втратили працездатність, встановлено наступний розмір прожиткового мінімуму: з 1 січня 1 934 гривні, з 1 липня 2 027 гривень, з 1 грудня 2 093 гривні.

Оскільки позивач ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що не забезпечує його прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, тому він є особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 4 ст. 75 СК України.

Судом також встановлено, що на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2013 року у справі №159/3531/13-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дитини дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 450 грн щомісячно, починаючи з 17 червня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.81).

З досліджених судом першої інстанції матеріалів виконавчого провадження № 51724444 слідує, що позивач аліменти на утримання неповнолітньої дитини, присуджені рішенням суду, сплачує нерегулярно, у зв`язку з чим станом на листопад 2022 року у нього існує заборгованість у розмірі 9 935 грн 31 коп.

ОСОБА_2 у період з 15 липня 2013 року по 12 вересня 2022 року разом з дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали з батьками відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації. З 13 вересня 2022 року по даний час відповідач з дочкою зареєстровані та постійно проживають за вказаною адресою з батьками ОСОБА_2 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою Забродівської сільської ради Ковельського району № 706 від 26 грудня 2022 року, а також довідками сервісного центру відділу обслуговування громадян № 9 управління обслуговування громадян Головного управління ПФУ у Волинській області №1081 та № 1082 від 27 грудня 2022 року (а.с.80, 88).

Факт проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 підтверджується також витягами з реєстру Забродівської територіальної громади № 2022/000563315 та №2022/000563293 від 13 вересня 2022 року про реєстрацію ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , довідкою Забродівської сільської ради Ковельського району №704 від 26 грудня 2022 року та довідкою Забродівського ліцею Забродівської сільської ради №135/01-18, з якої вбачається, що ОСОБА_4 у 2010 році була зарахована до списків вихованців середньої групи дошкільного відділення і станом на 26 грудня 2022 року є ученицею 11 класу Забродівського ліцею, за цей період місця навчання не змінювала (а.с.77 зворот, 82, 87 зворот).

З копії трудової книжки серії НОМЕР_3 судом встановлено, що у період з 05 жовтня 2020 року по 09 жовтня 2020 року відповідач ОСОБА_2 працювала продавцем-консультантом у ФОП ОСОБА_7 , 09 жовтня 2020 року звільнена з даної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.83-86).

В період з 16 грудня 2020 року по 17 березня 2021 року ОСОБА_2 перебувала на обліку у Ратнівській районній філії Волинського обласного центру зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю, 17 березня 2021 виплата допомоги припинена.

Згідно з довідкою Ратнівської районної філії Волинського обласного центру зайнятості № 874/36/3 від 27 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_2 станом на 27 грудня 2022 року не перебуває на обліку як безробітна в Ратнівській філії Волинського ОЦЗ, допомогу по безробіттю, матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації та матеріальну допомогу по безробіттю не отримує (а.с.87).

За положеннями ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частинами 1 та 2 ст. 76 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (ст. 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17 та у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 161/16931/16-ц.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він є непрацездатним, особою з інвалідністю ІІІ групи, отримує пенсію, не має фізичної змоги працювати та забезпечувати себе, розмір призначеної йому пенсії не забезпечує встановленого законом прожиткового мінімуму, у зв`язку з чим він потребує матеріальної допомоги від відповідача, яка таку допомогу йому може надавати.

Однак як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 не надав та в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідач ОСОБА_2 має можливість надавати допомогу на його утримання як колишнього чоловіка. Водночас відповідач довела та надала відповідні докази, що вона проживає у будинку батьків разом із дочкою та батьками пенсійного віку, не працевлаштована, на обліку в центрі зайнятості за місцем проживання не перебуває, допомогу по безробіттю не отримує, що також свідчить, що вона не має можливості надавати позивачу матеріальну допомогу.

Крім того, перебування відповідача ОСОБА_2 на час розгляду справи у суді першої інстанції за межами України не є беззаперечним доказом її працевлаштування за кордоном та отримання значних доходів. При цьому позивач не надав доказів, які підтверджували факт працевлаштування відповідача за кордоном, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що відповідач працюючи у Республіці Польща, отримує заробітну плату. Покликання в апеляційній скарзі на те, що відповідач нікому не сплачує аліменти, а тому з врахуванням тієї обставини, що вона їздить за кордон на роботу та має постійний дохід, має змогу сплачувати матеріальну допомогу на утримання позивача, є неспроможними.

У суді першої інстанції представником відповідача не заперечувався той факт, що відповідач періодично їздить за кордон на роботу (у разі наявності такої роботи), проте даний факт не свідчить про отримання останньою сталого чи несталого певного розміру доходу. Відповідач змушена знаходити альтернативні джерела доходу, щоб забезпечувати дитину та себе матеріально, оскільки розміру аліментів, які в примусовому порядку стягуються з позивача і зі сплати яких у нього наявна заборгованість, що підтверджується дослідженими судом матеріалами виконавчого провадження № 51724444, недостатньо для забезпечення достатнього і належного рівня проживання та розвитку дитини, яка навчається в 11 класі та має намір вступити до вищого навчального закладу.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, наведене дає підстави вважати, що позивач ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не довів та не надав належні і допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому суд першої інстанції цілком обґрунтованого відмовив у задоволенні його позову.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Наведені представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції, встановленими у справі обставинами, правовими висновками Верховного Суду і не впливають на законність рішення суду.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника позивача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у позовній заяві, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: