Номер провадження: 22-ц/813/1446/23
Справа № 501/51/21
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без учасників справи, апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України Олійник Ангеліни на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 травня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, заінтересована особа: Іллічівська місцева прокуратура про стягнення моральної шкоди,

встановив:

15.01.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, заінтересована особа: Іллічівська місцева прокуратура, про стягнення моральної шкоди у розмірі 480 000 грн. Також позивач просив стягнути на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 50 000 грн. (а.с.1-9).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 30.08.2016 року ОСОБА_1 було вручене повідомлення про підозру в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі КК України).

Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 05.07.2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.19, ч.1 ст.358 КК України у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінальних правопорушень. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.11.2019 року вирок суду від 05.07.2019 року залишено без змін.

Посилаючись на те, що позивач незаконно більше трьох років знаходився під слідством та судом, такі незаконні дії органів слідства завдали йому моральних втрат, призвели до порушення життєвих зв`язків, вимагали додаткових зусиль для організації свого життя, позивач просив його позовну вимоги задовольнити.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05.05.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 350 000 грн., також стягнуто 50 000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу (а.с.68-72).

В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України Олійник А.М. просить рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05.05.2021 року скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.78-83).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.139-142,144).

Також слід зазначити, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 15.03.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 27.03.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року (майже півтора роки) (а.с.115-116), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 30.08.2016 року ОСОБА_1 було вручене повідомлення про підозру в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 05.07.2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.19, ч.1 ст.358 КК України у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінальних правопорушень. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.11.2019 року вирок суду від 05.07.2019 року залишено без змін.

Згідно до Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон№266/94-ВР), позивач має право на відшкодування шкоди. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За приписами ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом.

Відповідно до ст. 1 Закону №266/94-ВР, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок , зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 ст. 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР, у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема моральна шкода.

На підставі абзаців 5, 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до п. 14 ст. 3 Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК України), притягнення до кримінальної відповідальності це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Рішенням Конституційного Суду України № 9-рп/99 від 27.10.1999 року у справі № 1-15/99 надане тлумачення щодо того, з якого моменту особа вважається притягнутою до кримінальної відповідальності. Передбачено що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину.

Так, КПК України 2012 року поняття «пред`явлення обвинувачення» замінено на поняття «повідомлення особі про підозру» (ст.ст. 276-279 КПК України).

З цих підстав, що початком періоду, з якого ОСОБА_1 слід обчислювати нарахування моральної шкоди є 30.08.2016 року (вручення повідомлення про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.191, ч.1 ст.366 КПК України) по 19.11.2019 року (дата набрання вироком законної сили), отже строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством становить 38 місяців та 20 днів.

Статтею 13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, вказаним законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

У випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений вказаним законом розмір є мінімальним, гарантований державою, проте суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст.13 Закону України 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду 20 вересня 2018 року за результатами розгляду справи № 686/23731/15-ц.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законодавством на момент відшкодування.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ), неодноразово зазначав, що моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

У справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004 року, суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

ЄСПЛ вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження №12-208гс18) зроблено висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Як вбачається із матеріалів, суд першої інстанції вірно вказав, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати, який станом на момент розгляду справи відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» становив 6000 грн.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Станом на момент розгляду справи апеляційний судом, а також відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік» розмір мінімальної заробітної плати становить 6700 грн.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд зазначає, що оскільки ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 38 місяців і 20 днів: з 30.08.2016 по 19.11.2019 року, то розмір відшкодування моральної шкоди має становити 259 067 грн., із розрахунку однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць знаходження під слідством і судом (6700 грн. х 38 місяців = 254 600 грн. + 20 днів = 259 067 грн.).

Підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 у більшому розмірі, ніж у вищезазначеному, матеріали справи не містять.

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у розмірі 50 000 грн., виходячи з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з Договору про надання правової допомоги адвокатом №250816 від 25 серпня 2016 року, адвокат Зуєва І.І. взяла на себе зобов`язання надавати правову допомогу замовнику ОСОБА_1 у кримінальній справі (а.с.11-15).

Згідно акту виконаних робіт від 19.11.2019 року за договором № 250816 від 25.08.2016 року, тобто до пред`явлення позову по цій справі, вартість послуг всього складала 50 000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень) (а.с.16-17).

Відповідно квитанції №4 від 17.01.2020 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Зуєвій І.І. кошти в розмірі 50 000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень) (а.с.21).

Отже заявлені позовні вимоги щодо стягнення судових витрат у сумі 50 000 грн. полягають виключно в наданні позивачу правової допомоги у кримінальному провадженні №0000186 у період з 30.08.2016 року по 19.11.2019 року.

Такі витрати віднесено до процесуальних витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Проаналізувавши дані обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що судові витрати на правову допомогу, не є шкодою, що може бути відшкодована у цивільній справі за рахунок коштів Державного бюджету України. Вказані витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими КПК України, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 462/6473/16-ц.

За таких обставин, звернення позивача з цивільним позовом про відшкодування його матеріальної шкоди, у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс під час досудового розслідування по кримінальній справі, є необґрунтованим, у зв`язку із чим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, прийняти постанову, якою оскаржуване рішення суду змінити і суму моральної шкоди, яка стягнута судовим рішенням з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 зменшити з 350 000 грн. до 259 067 грн.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а саме на 64,77%, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь Державної казначейської служби України сплачений ними за подання апеляційної скарги в загальній сумі 1362 грн. (а.с.108-109), судовий збір у розмірі 882,17 грн.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що Державна казначейська служба України не порушувала прав позивача ОСОБА_1 , а тому не повинна відповідати за його позовом, є слушними, однак не можуть бути підставою для відмови в позові ОСОБА_1 , так як моральна шкода, завдана ОСОБА_1 підлягає стягненню з держави Україна, за рахунок Державного бюджету України в порядку, передбаченому Законом № №266/94-ВР, а не з Державної казначейської служби України.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст.381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України Олійник Ангеліни Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 травня 2021 року змінити.

Прийняти постанову, якою суму моральної шкоди, яка стягнута з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зменшити з 350 000 грн. (триста п`ятдесят тисяч гривень) до 259 067 грн. (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч шістдесят сім гривень).

В частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

В решті рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 травня 2021 року залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Державної казначейської служби України, , сплачений ними за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 882,17 грн. (вісімсот вісімдесят дві гривні 17 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.03.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький