РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року м. Мукачево Справа №303/5427/20

2/303/106/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Станкович К. І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) ОСОБА_2 ;

(2) Кольчинської селищної ради

про визнання недійсним, скасування рішення та скасування державної реєстрації на земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та Кольчинської селищної ради Мукачівського району про:

1. Визнання недійсним та скасування рішення восьмої сесії сьомого скликання Кольчинської селищної ради від 22 листопада 2017 року №657 (надалі Рішення №657).

2. Скасування державної реєстрації на земельну ділянку кадастровий номер :11:102:0095, площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Земельна ділянка) в Державному земельному кадастрі.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивач не погоджував меж суміжних ділянок. Внаслідок ряду розбіжностей у документації відповідач (1) заволодів частиною земельної ділянки, яка була у позивача у користуванні. З цього приводу, оспорюване за предметом позову рішення, яким затверджено проходження межі між земельними ділянками дворогосподарств позивача та відповідача (1) суперечить нормам чинного законодавства. Вказані обставини призвели до того, що позивач не може здійснити приватизацію своєї земельної ділянки.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 116, 118, 152, 158, 159, 198 Земельного кодексу України.

Від відповідача (1) судом отримано відзив на позов ( а.с.85-106), основний зміст якого полягає в тому, що позивачем не доведено порушення його права внаслідок прийняття оскаржуваного за предметом позову Рішення №657. Крім того, під час вирішення питання порядку денного пленарного засідання 20 сесії 7 скликання від 22 листопада 2017 року про затвердження проходження межі між земельними ділянками дворогосподарств ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , інтереси позивача представляла за довіреністю його дружина. В свою чергу, підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь - яких інших прав у процедурі приватизації і не може слугувати перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу (1) за умови виготовлення технічної документації. Позивачем не зареєстровано у встановленому законом порядку право власності (користування) на Земельну ділянку, у зв`язку з чим, не можливо встановити її фактичні межі.

Відповідач (2) відзиву на позов не подав.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її та позивача участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, при ухваленні судового рішення просять врахувати висновки судових експертів по справі.

Належним чином повідомлені відповідачі в судове засідання не з`явилися. Натомість ОСОБА_2 подала до суду заяву про відкладення розгляду справи до 31.07.2023, додавши довідку про знаходження на «Д» обліку в Кленовецькій АЗПСМ.

По відношенню до поданого відповідачем (1) клопотання слід зазначити, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частиною першою статті 44 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19), якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У своїх рішеннях, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував про роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі "Шульга проти України", пункт 28, № 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі "Мусієнко проти України", пункт 24, № 26976/06, від 20.01.2011).

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року (заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України») національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Вказане кореспондується також із необхідністю дотримання судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Провадження у справі відкрито судом 23.11.2020, а судовий розгляд справи неодноразово відкладався (в т.ч. і за клопотанням сторони відповідача (1)), а саме 28.03.2023, 11.04.2023, 04.05.2023.

Також у справі містяться письмово викладена позиція сторони відповідача щодо поданого на розгляд суду позову, з відповідними доказовими матеріалами.

Таким чином, наявні у матеріалах справи докази дають суду об`єктивну можливість розглянути позов по суті, без фактичної присутності у судовому засіданні відповідача (1).

Інтереси відповідача (1) представлені уповноваженим представником, який, за умови її належного повідомлення про час і місце судового розгляду справи, у судове засідання 11.05.2023 не з`явилася.

По відношенню до ситуації, що склалася по справі слід констатувати фактичну відсутність будь яких процесуальних обмежень щодо можливості розгляду справи по суті, а клопотання відповідача (1) розцінюються судом як зловживання своїми процесуальними правами та обов`язками, що, в свою чергу, перешкоджає суду розглянути справу у визначені законом строки.

Отже, обставини, які б перешкоджали розгляду справи по суті, є відсутніми, тому суд розглянув справи на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що на підставі частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За змістом п. «г» частини третьої статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У відповідності до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у статті 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у статті 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимоги про скасування рішення та скасування державної реєстрації земельної ділянки, які зазначені перед цим та навів у ньому підстави, якими він обґрунтував вимоги за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у статті 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення порушення прав позивача на землю та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову (при наявності порушень прав).

2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме: Земельна ділянка, яка передана у власність відповідачу (1).

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із Земельною ділянкою суд наводить наступні обставини справи.

Позивач є власником житлового будинку з надвірними спорудами та прибудовами під номером АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 7 травня 2008 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 28, зворот). Разом з тим, в п. 18 вказаного договору зазначається «щодо земельної ділянки сторонам роз`яснено зміст ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. ст. 81, 120 Земельного кодексу України. Дарувальник свідчить, що земельна ділянка під домоволодінням і для його обслуговування не приватизована і не відчужена».

Зі змісту архівного витягу рішення Кольчинської селищної ради від 18 серпня 2009 року №1013-13 вбачається (а.с. 26), що позивачу вирішено надати у власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також 0,25 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_2 . Запропоновано ОСОБА_1 замовити виготовлення державних актів.

Разом з тим, згідно з даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 166124277 від 10 травня 2019 року (а.с. 94), ОСОБА_2 на праві власності належить суміжна з позивачем земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер :11:102:0095.

Межі земельних ділянок позивача та відповідача встановлені та затверджені Рішенням №657 на підставі графічних матеріалів кадастрової зйомки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_2 , складених ТОВ «Зодчий і К» та згідно з даними фактичного використання земельних ділянок, а саме між літерами «Б» і «В» по лінії між поворотними (контрольними) точками 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23.

На підставі Рішення №657 селищним головою зроблено відповідні записи в акті погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами та в акті прийому-передачі межових знаків на зберігання (а.с. 15-16).

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з приписами статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом частини першої статті 374 Цивільного кодексу України та статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Згідно зі статтею 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Статтею 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безкоштовну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.

Згідно зі статтею 106 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Статтею 107 Земельного кодексу України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

В той же час, підставами визнання недійсним акту (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Поряд з цим, доводи позивача з цього приводу в процесі судового дослідження матеріалів справи не знайшли свого доказового підтвердження.

Відповідно до частини третьої статті 158 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори в межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Стаття 159 Земельного кодексу України регламентує порядок розгляду земельних спорів органами місцевого самоврядування за участі зацікавлених сторін.

Передаючи на розгляд даний позов щодо визнання недійсним, скасування Рішення №657 та скасування державної реєстрації на земельну ділянку ОСОБА_1 посилається на те, що він є користувачем земельної ділянки, яка є суміжною до приватизованої ОСОБА_2 земельної ділянки. Встановлена вищезазначеним Рішенням №657 межа між земельними ділянками не відповідає фактичному використанню і відображена таким чином, що частина земельної ділянки, яку приватизувала відповідач накладається майже на один метр у глиб на земельну ділянку позивача.

Однак, надані позивачем доказові матеріали, такі як договір дарування житлового будинку від 7 травня 2008 року (а.с. 28, зворот), архівний витяг з рішення Кольчинської селищної ради від 18 серпня 2009 року №1013-13 про надання земельної ділянки у власність (а.с. 26), висновок експертного дослідження від 8 вересня 2020 року №444/09-20 (а.с. 40-66), в своїй сукупності не дають змоги встановити наявність чи відсутність накладень земельних ділянок позивача та відповідача.

Водночас, відповідно до вимог частини другої статті 120 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Аналогічні приписи закону містяться і в частині другій статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на час укладення договору дарування житлового будинку позивачу).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 наголошено на важливості принципу superficies solo cedit (збудоване на землі слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді у законі, тим не менш знаходить свій вияв у статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства.

Відповідно до правових висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі №910/18560/16, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

Зі змісту архівного витягу рішення Кольчинської селищної ради від 18 серпня 2009 року №1013-13 вбачається, що позивачу вирішено надати у власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також 0,25 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_2 . Запропоновано ОСОБА_1 замовити виготовлення державних актів.

Разом з тим, вищезазначене рішення не містить плану відводу земельної ділянки. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що земельна ділянка, яка фактично перебуває у його користуванні була сформована як об`єкт цивільних прав.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін та погоджується в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру і супроводжується розробкою відповідної документації із землеустрою.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

В свою чергу, питання щодо накладення земельних ділянок може бути вирішене лише за наявності відповідної земельно-кадастрової документації, на підставі якої можливо визначити наявність чи відсутність накладень.

У висновку судової земельно-технічної експертизи №9501 від 20 січня 2023 року по справі встановлено, що межі земельної ділянки визначаються у матеріалах землевпорядного проектування та геодезичних вишукувань, а також на кадастрових планах земельних ділянок, відсутність яких у позивача, унеможливлює визначення точних меж, а також їх перетин чи накладання із суміжними землевласниками/землекористувачами.

За матеріалами топографо-геодезичного знімання (кадастрового плану) виконаного сертифікованим інженером-землевпорядником ТОВ «Зодчий і К» у 2018 році має місце перетин між земельними ділянками, що перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, що перебуває у власності ОСОБА_2 , площею 0,25 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :11:102:0095.

Визначити площу перетину досліджуваних земельних ділянок не видається за можливе.

За матеріалами топографо-геодезичного знімання (кадастрового плану) виконаного сертифікованим інженером-землевпорядником ТОВ «Зодчий і К» у 2018 році, земельна ділянка, що перебуває у власності ОСОБА_2 , площею 0,25 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :11:102:0095, частково накладається на земельну ділянку, що перебуває у фактичному (по паркану, огорожі) користуванні ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с.163, зворот).

Судом встановлено, що розгляд питання про затвердження проходження межі між земельними ділянками дворогосподарств ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проводився у присутності уповноваженого представника позивача його дружини. Аргументи позивача, що ним не надавалась довіреність дружині ОСОБА_1 щодо представництва його інтересів при розгляді земельних спорів не відповідає дійсності.

На виконання ухвали суду від 25 березня 2021 року, приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Логуновою М. М., було направлено на адресу суду архівну копію довіреності виданої позивачем на ім`я своєї дружини ОСОБА_1 та посвідченої нотаріусом 4 жовтня 2017 року за №353. Зі змісту довіреності вбачається, що позивач уповноважує дружину представляти його інтереси з усіма належними для того повноваженнями, в тому числі в органах виконавчої влади та/або місцевого самоврядування з питань приватизації земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 (а.с. 180).

Відповідно до змісту витягу з протоколу пленарного засідання 20 сесії 7 скликання Кольчинської селищної ради від 22 листопада 2017 року, уповноважений представник позивача ОСОБА_1 , була присутньою під час розгляду питання №65 про затвердження проходження межі між земельними ділянками дворогосподарств позивача та відповідача і зазначила, що межа між дворогосподарствами проходить по існуючій огорожі (а.с. 103-105).

Відхиляються судом доводи позивача відносно того, що Земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 без погодження з ним меж земельної ділянки, з огляду на наступне.

Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною.

Стаття 198 Земельного кодексу України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами».

Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Якщо власник суміжної земельної ділянки відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті.

При цьому, у разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Для передачі у власність заявнику земельної ділянки органу місцевого самоврядування достатньо власних повноважень. Діюче законодавство не обмежує право органу місцевого самоврядування на таку передачу відсутністю підпису суміжного землекористувача.

Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №681/1039/15-ц, від 18 квітня 2018 року у справі №346/4408/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц.

Вирішуючи дану справу суд зазначає, що за змістом ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення вимог закону при набутті у власність Земельної ділянки ОСОБА_2 , а тому підстави, які були зазначені позивачем для позбавлення відповідача (1) права власності на Земельну ділянку, яка була надана їй у власність є необґрунтованими.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

У рішенні від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь - якої компенсації є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення її права на земельну ділянку, яка була передана у власність відповідачу (1).

Крім того, розпорядження земельними ділянками, що перебувають на території відповідного села, селища відноситься до виключної компетенції відповідного орану місцевого самоврядування і в процесі судового розгляду справи не доведено, що при прийнятті Рішення органом місцевого самоврядування були допущені порушення положень законодавства, якими регламентовано процедуру проведення таких дій.

Одним із визначальних факторів, які суд приймає до уваги при вирішені справи є те, що за результатами судового розгляду справи не встановлено фактичних даних, які б свідчили про порушення прав позивача за наслідком прийняття відповідачем (2) оспорюваного рішення, щоб давало суду можливість прийти до висновку про необхідність захисту таких прав у контексті з приписами ст. ст. 2, 5 Цивільного процесуального кодексу України.

Так, Кольчинська селищна рада, у межах своїх повноважень, передбачених статтею 158 Земельного кодексу України наділена правом вирішення земельних спорів в межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок.

Таким чином, прийняття Кольчинською селищною радою Рішення №657, яким затверджено проходження межі між земельними ділянками дворогосподарств ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснено в межах юрисдикційних повноважень вказаного органу місцевого самоврядування.

Позивачем не надано доказів про те, яким саме чином оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування порушено право позивача з урахуванням того, що позивач не є власником земельної ділянки, адже ним не зареєстровано у встановленому законом порядку право власності (користування) на земельну ділянку, не виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідно до якого можна було встановити фактичні межі такого майнового активу.

Також у спірній по справі ситуації слід констатувати, що Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)), а обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Відповідно до статтей 2, 5 Цивільного процесуального кодексу України цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суд має виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Водночас, відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом у постанові від 16 червня 2020 року по справі № 285/1018/18 неефективний спосіб захисту порушеного права як підстава відмови в позові може бути застосований судом лише за умови встановлення порушення права позивача.

За результатами судового розгляду встановлено, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його прав у спірній по справі ситуації, тому суд відмовляє у задоволенні позову саме через його необґрунтованість.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 19, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

4. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ).

Представник позивача: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ).

Відповідачі:(1) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 );

Представник відповідача (1) Стегура Наталія Романівна ( АДРЕСА_4 );

(2) Кольчинська селищна рада Мукачівського району (смт. Кольчино Мукачівського району, вул. Корятовича, 13, ).

Суддя В.В. Кость