Провадження № 22-ц/824/4100/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 березня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В, Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (назву змінено з АТ «Альфа-Банк»), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернуласядо суду із вказаним вище позовом, який мотивований тим, що 30 березня 2007 року вона уклала з Акціонерним комерційним банком «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» (назву змінено з АТ «Альфа-Банк»),кредитний договір, за умовами якого отримала кредит у розмірі 112100 доларів США терміном погашення до березня 2020 року і сплатою 12,50 % річних для придбання квартири АДРЕСА_1 . Цього ж дня, 30 березня 2007 року на забезпечення кредитного договору між нею і банком укладеноіпотечний договір № 04/І-15, за яким вона передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_2 .

Вказувала, що згодом їй стало відомо про реалізацію квартири, переданої в іпотеку, шляхом проведення електронних торгів у зв`язку з тим, що 24 жовтня 2019 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 60415152 щодо виконання виконавчого напису, вчиненого 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованого в реєстрі за №24808. Посилаючись на те, що виконавчий напис вчинений без дотримання вимог законодавства України, зокрема за відсутності документів, що свідчать про безспірність заборгованості, неотримання від відповідача повідомлень про наявність заборгованості та письмової вимоги про сплату такого боргу, вчинення виконавчого напису після спливу 3 років із дня виникнення права вимоги, а також у зв`язку з дією мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, просила суд визнати виконавчий напис від 31

- 2 -

жовтня 2017 року № 24808 таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2021 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відверто проігнорував обставини, що свідчать про повну та безумовну неможливість виконання оскаржуваного виконавчого напису, який згідно ст.91 Закону України «Про нотаріат» може бути пред`явлений до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення, а в даному випадку виконавчий напис пред`явлений до виконання і приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 60415152 лише через 2 роки. Вказує, що останній платіж за кредитним договором вона здійснила у 2011 році, а з урахуванням п.3.5.5 кредитного договору, який передбачає, що у випадку припинення платежів настає строк дострокового повернення позичальником кредиту, а відтак три роки з моменту виникнення права вимоги спливли у 2014 році, а це свідчить про те, що оскаржуваний напис є таким, що не підлягає виконанню. Нотаріусом не було звернуто уваги на те, що кредит виданий у валюті - доларах США і діяв мораторій щодо звернення стягнення на іпотечне майно, як і не було перевірено нотаріусом безспірність вимог банку та чи направляв банк досудову вимогу на адресу позивачки. Докази відправлення їй досудової вимоги відсутні. Вирішуючи спір, суд взагалі не надав жодної оцінки документам на підтвердження безспірності заборгованості, не перевірив факт надання стягувачем нотаріусу всіх необхідних документів, що підтверджують безспірність заборгованості та встановлюють прострочення виконання зобов`язання, не перевірив дотримання нотаріусом при вчиненні виконавчого напису всіх вищезазначених вимог закону. Заборгованість, зазначена у виконавчому написі, на момент його вчинення була спірною, оскільки вонанеодноразово зверталася до банку з питань існуючої заборгованості, але необхідної інформації, як і сприяння у вирішенні ситуації, не отримала, тобто фактично був позбавлений можливості отримання достовірної та повної інформації, щодо реального стану заборгованості. Вважає, що суми, що підлягають стягненню, у тому числі відсотки та комісії є надмірно великими та необґрунтованими. Таким чином, сума заборгованості позивачки перед кредитором не є безспірною.Жодних попереджень або письмової вимоги про повернення заборгованості від відповідача їй не надходило.

Відповідач АТ «Сенс Банк» (назву змінено з АТ «Альфа-Банк») правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, подав письмові пояснення, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року апеляційна скаргаОСОБА_1 залишена без задоволення, а рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2021 року без змін.

Постановю Верховного Суду від 16 листопада 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, предметом апеляційного перегляду є рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2021 року у межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 належним чином повідомлена про розгляд справи. До апеляційного суду з`явися представник позивачки за довіреністю, який не має статусу

- 3 -

адвоката. З огляду на те, що дана справа не відноситься до малозначних, визначених у ч.6 ст.19 ЦПК України, оскільки оспорюється виконавчий напис на суму 203753,76 доларів США, та з урахуванням заперечень представниці банку проти участі даного представника, апеляційний суд відмовив у його допуску до участі у справі.

Представниця відповідача АТ «Сенс Банк» (назву змінено з АТ «Альфа-Банк»)адвокатка Зелена Н.Ю. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 березня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» (назву змінено з АТ «Альфа-Банк»),та ОСОБА_1 укладений договір кредиту, за умовами якого остання отримала у розмірі 112100 доларів США терміном погашення до 29 березня 2020 року і сплатою 12,50 % річних для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Цього ж дня, 30 березня 2007 року на забезпечення кредитного договору між нею і банком укладено іпотечний договір № 04/І-15, за яким вона передала в іпотеку банківській установі належну їй квартиру АДРЕСА_2 .

За пунктом 4.1 іпотечного договору у разі порушення основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з пунктом 4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема на підставі виконавчого напису нотаріуса.

31 жовтня 2017 року за заявою стягувача АТ «Укрсоцбанк» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 24808, про стягнення на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованості, що виникла за кредитним договором від 30 березня 2007 року, за період із 12 вересня 2016 року до 12 вересня 2017 року у загальному розмірі 203753,76 доларів США, та суми плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису.

24 жовтня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Кравець В.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60415152 з примусового виконання виконавчого напису № 24808, виданого 31 жовтня 2017 року приватним

- 4 -

нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., про звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог банку за кредитним договором в розмірі 203753,76 доларів США, з яких: строкова заборгованість - 38265,99 доларів США; прострочена заборгованість - 56436,43 доларів США; прострочена заборгованість за відсотками - 109014,52 доларів США; строкова заборгованість із нарахування відсотків - 36,82 доларів США.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеностю позивачкою обставин на спростування безспірності вимог, недотримання нотаріусом вимог чинного законодавства та процедури при вчиненні виконавчого напису.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Зосередившись лише на перевірці додержання нотаріусом формальних процедур і спірності боргу та повноти поданих йому документів, суд не звернув уваги на те, чи відповідає вчинений виконавчий напис вимогам закону.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом МЮ України № 296/5 від 22 лютого 2012 року.

Згідно ст.2 Закону України «Про нотаріат» правовою основою діяльності нотаріату є Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України.

Згідно ч.1 ст.5, п.1 ст.49 цього Закону нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії якщо її вчинення суперечить законодавству України.

Отже, закон чітко покладає на нотаріуса обов`язок дотримуватися вимог закону при вчиненні нотаріальних дій.

Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМ України № 1172 від 29 червня 1999 року (в редакції на час виникнення спірних правовідноси з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року про визнання нечинним і скасування пунктів 1 та 2 постанови КМ України № 662 від 26 листопада 2014 року), п.1 розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Тобто, згідно вказаного Переліку виконавчий напис може бути вчинено виключно за наявності нотаріально посвідченої угоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 зазначено, що оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса(п.83), а порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, а саме вчинення на підставі кредитного договору, який нотаріально не посвідчений, є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (п.п.92-95).

Аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, де суд зазначив: «оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від

- 5 -

22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника».

Вирішуючи спір, суд залишив поза увагою, що оспорюваний позивачкою виконавчий напис вчинено 31 жовтня 2017 року для погашення заборгованості за укладеним 30 березня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк»,та ОСОБА_1 кредитним договором, який не є нотаріально посвідченою угодою, а відтак не відноситься до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМ України № 1172 від 29 червня 1999 року.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незаконності рішення з огляду на вчинення виконавчого напису за кредитним договором, який не є нотаріально посвідченою угодою, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме - п.1 розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМ України № 1172 від 29 червня 1999 року (в редакції на час виникнення спірних правовідноси з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року про визнання нечинним і скасування пунктів 1 та 2 постанови КМ України № 662 від 26 листопада 2014 року), колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота

- 6 -

розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення, оскільки при вчиненні оспорюваного нею виконавчого напису щодо стягнення боргу за період із 12 вересня 2016 року до 12 вересня 2017 року в розмірі 203753,76 доларів США, з яких: строкова заборгованість - 38265,99 доларів США; прострочена заборгованість - 56436,43 доларів США; прострочена заборгованість за відсотками - 109014,52 доларів США; строкова заборгованість за відсотками - 36,82 доларів США, приватним нотаріусом порушені вимоги ст.ст.2 та 49 Закону України «Про нотаріат» і Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, щодо можливості вчинення виконавчого напису на підставі нотаріально посвідченої угоди.

Доводи апеляційної скраги про те, що суд першої інстанції відверто проігнорував обставини, що свідчать про повну та безумовну неможливість виконання оскаржуваного виконавчого напису, який згідно ст.91 Закону України «Про нотаріат» може бути пред`явлений до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення, а в даному випадку виконавчий напис пред`явлений до виконання і приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 60415152 лише через 2 роки, ніяким чином не стосуються предмета спору, оскільки визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню закон пов`язує із порушенням порядку та процедури його вчинення, саме в момент вчинення, а не наступного виконання.

Питання виконання, в тому числі строку подачі виконавчого напису до виконання, стосується дотримання виконавцем строків прийняття до виконання виконавчих документів, встановлених Законом України «Про виконавче провадження», що є окремим предметом спору.

Доводи апеляційної скраги про те, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила у 2011 році, а з урахуванням п.3.5.5 кредитного договору, який передбачає, що у випадку припинення платежів настає строк достроковогоповернення позичальником кредиту, а відтак три роки з моменту виникнення права вимоги спливли у 2014 році, а це свідчить про те, що оскаржуваний напис є таким, що не підлягає виконанню, колегія суддів відхиляє як бездоказові.

Посилаючись на вказані обставини позивачка всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що із 2011 року вона не сплачувала коштів на погашення кредиту, що б у свою чергу свідчило про настання строку дострокового повернення кредиту (п.4.4. та 4.5. кредитного догвору) і як наслідок стягнення за виконавчим написом боргу поза межами трирічного строку, на що в тому числі звертав увагу Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року, скасовуючи рішення апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Матеріали справи не містять жодних доказів про здійснені позивачкою платежі на погашення боргу, і таких позивачкою взагалі не надано ні до суду першої, ні до суду апеляційої інстанції, що позбавляє суд встановити обставини щодо здійснених платежів на погашення кредиту і вирішити питання про те чи має місце настання строку дострокового

- 7 -

повернення кредиту згідно п.4.4. та 4.5. кредитного догвору.

Такі доводи свідчать про хибне розуміння позивачкою приниципу змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно ч.2 ст.13, ст.81 ЦПК України збирання доказів не є обов`язком суду. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги про те, що нотаріусом не було звернуто уваги на те, що кредит виданий у валюті - доларах США і діяв мораторій щодо звернення стягнення на іпотечне майно, як і не було перевірено нотаріусом безспірність вимог банку та чи направляв банк досудову вимогу на адресу позивачки взагалі не стосуються предмета спору, оскільки приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис, про е стягнення на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованості, що виникла за кредитним договором від 30 березня 2007 року, за період із 12 вересня 2016 року до 12 вересня 2017 року у загальному розмірі 203753,76 доларів США.

Тобто, оспорюваний позивачкою виконавчий напис стосується виключно стягнення боргу, вчинений на підставі кредитного договору та не містить вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення цього боргу, а відтак дані доводи позивачки надумані та безпідставні.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що дії приватного виконавця, щодо реалізації іпотечного майна позивачки, є діями, вчиненими приватним виконавцем вже на виконання даного напису, які є самостійним предметом оскарження у встановленому законом порядку.

Даючи оцінку доводам відповідача, викладеним у апеляційній скарзі, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

З огляду на задоволення позову, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на відповідача витрати позивачки по оплаті судового збору в даній справі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

- 8 -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., реєстровий № 24808, яким запропоновано стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 380/295/07-Ж від 30 березня 2007 року за період із 12 вересня 2016 року по 12 вересня 2017 року у розмірі 203753,76 доларів США, з яких строкова заборгованість 38265,99 доларів США, прострочена заборгованість 56436,43 долари США, строкова заборгованість по нарахованих % 36,82 долари США, прострочена заборгованість по нарахованих % 109014,52 долари США.

Стягнути із Акціонерного товариства «Сенс Банк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Велика Васильківська 100, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 4210 гривень 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: