ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3116/23 Справа № 205/7694/21 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Державного професійно-технічного навчального закладу Дніпровський центр професійно-технічної освіти про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Державного професійно-технічного навчального закладу Дніпровський центр професійно-технічної освіти про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

В обґрунтування позову посилались на те, що в 2015 році позивачі були вимушені покинути своє постійне місце проживання (м. Авдіївка Донецької області) та переїхати в місто Дніпро, отримали статус внутрішньо переміщених осіб. Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб позивач та її сім`я не мають будь-якого іншого житла, розташованого в інших регіонах, ніж розташованих на лініях зіткнення у Донецькій і Луганській областях, де постійно ведуться бойові дії з 2014 року і по теперішній час. Згідно проєкту «Забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб в Дніпропетровській області», який реалізовувався БО «БФ «Допомога Дніпра»» було відремонтовано та обладнано 15 об`єктів у 7 містах Дніпропетровської області, що знаходяться у державній та комунальній власності для забезпечення внутрішньо переміщених осіб належними житловими умовами. 01 вересня 2016 року ОСОБА_2 та її сім`я як ВПО на підставі договору про надання/отримання послуг № 80/ІІІ від 01 вересня 2016 року були поселені до кімнати № НОМЕР_1 , житловою площею 21,04 кв.м. гуртожитку Державного професійно-технічного навчального закладу Дніпровський центр професійно-технічної освіти (далі Центр) за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір діяв до 01 вересня 2017 року. Відповідно до договору № 80/ІІІ від 01 вересня 2016 року сім`я ОСОБА_2 отримала в порядку та на умовах, визначених договором, послуги з тимчасового проживання (розміщення) в кімнаті № 104, житловою площею 21,04 кв.м. Фактичне вселення позивачів у гуртожиток відбулось лише 02 січня 2018 року у зв`язку з відсутністю доступу до кімнати. ОСОБА_2 був нарахований борг за комунальні послуги, хоча позивачі у гуртожитку не проживали та не могли користуватись кімнатою № НОМЕР_1 через відсутність дозволу адміністрації Центру. 30 січня 2018 року був укладений договір найму житла № 153, який діяв до 30 серпня 2019 року. У період з 30 серпня 2018 року по 11 січня 2020 року не був укладений договір найму житла з відповідачем. 11 січня 2020 року був укладений договір № 3-111 строком на 9 місяців. Починаючи з 11 січня 2020 року Центр відмовився підписувати з ОСОБА_2 договір надання/отримання послуг, тобто були відсутні договірні відносини, оскільки відповідний договір не укладався. В період з вересня 2016 року по грудень 2018 року ОСОБА_2 та її сім`я не проживали в гуртожитку Центру через відсутність доступу до кімнати, а вимушені були проживати за адресою: АДРЕСА_2 . З 30 серпня 2018 року по 11 січня 2020 року не був укладений договір з позивачами з вини відповідача, а також з 11 вересня 2020 року по теперішній час договір не укладений. Починаючи з 2016 по 2021 рр. ОСОБА_2 сплачено 28 537,14 грн. Починаючи з січня 2017 року відповідач неодноразово безпідставно збільшував оплату за проживання в гуртожитку без додаткової угоди. ОСОБА_2 звернулась до Центру з проханням укладення нового договору щодо проживання в гуртожитку. На своє прохання ОСОБА_2 отримала відповідь, у якій Центр відмовив у видачі нового договору у зв`язку з наявною заборгованістю за спожиті послуги за проживання, яка складає 20 154,85 грн. У подальшому позивачі неодноразово звертались до відповідача про укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, однак відповіді не отримали. 16 квітня 2021 року Центр видав наказ № 141 про виселення позивачів у зв`язку із заборгованістю за спожиті послуги та закінчення дії останнього договору. 15 липня 2021 року Центр, користуючись тимчасовою відсутністю позивачів, опечатав кімнату № НОМЕР_2 . До теперішнього часу сім`я ОСОБА_2 не має доступу до своєї кімнати. У кімнаті залишились особисті речі позивачів. 15 липня 2021 року Центр видав наказ № 277, у якому заборонив позивачам вхід та знаходження на території гуртожитку.

Ураховуючи викладене, позивачі заявили вимогу про усунення їм перешкод в користуванні кімнатою АДРЕСА_3 , шляхом вселення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявив вимогу про скасування рішення та задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що позивачі тривалий час користувалися житловою кімнатою, що є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло таким на яке вони отримала право користування в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що відповідно до листа Міністерства освіти і науки України від 19 травня 2015 року № 1/11-7008 учнівський гуртожиток Державного професійно-технічного навчального закладу Дніпровський центр професійно-технічної освіти, який відремонтовано за рахунок гранту, наданого Представництвом Європейського Союзу в Україні, має цільове призначення для проживання учнів на час навчання, а також може використовуватись для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб на умовах повного забезпечення місцями учнів Центру (а.с.120-121).

Згідно даних довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 переміщені з тимчасово окупованої території (м. Авдіївка Донецької області), контактна адреса визначена: АДРЕСА_4 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_5 (а.с.10-12).

01 вересня 2016 року між ДПТНЗ Дніпровський центр професійно-технічної освіти та ОСОБА_2 укладено договір про надання/отримання послуг № 80/ІІІ, за умовами якого ОСОБА_2 отримала послуги з тимчасового проживання (розміщення) в приміщенні, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , житловою площею 21,04 кв.м. Даний договір діяв до 01 вересня 2017 року (а.с.13-15).

01 вересня 2016 року ДПТНЗ Дніпровський центр професійно-технічної освіти видано наказ № 346а про заселення в гуртожиток ОСОБА_2 на тимчасове проживання в приміщенні, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на 1-му поверсі, кімната № НОМЕР_1 має житлову площу 21,04 кв.м. (3 особи) з 01 вересня 2016 року на термін до одного року (а.с.100).

30 січня 2018 року між ДПТНЗ Дніпровський центр професійно-технічної освіти та ОСОБА_2 був укладений договір найму житла № 153, який діяв до 30 серпня 2019 року (а.с.92-93).

Наказом ДПТНЗ Дніпровський центр професійно-технічної освіти від 30 січня 2018 року № 211 заселено в гуртожиток ОСОБА_2 на тимчасове проживання в приміщенні, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , має житлову площу 24,75 кв.м. (3 особи) з 30 січня 2018 року на термін до одного року (а.с.119).

11 січня 2020 року між ДПТНЗ Дніпровський центр професійно-технічної освіти та ОСОБА_2 був укладений договір № 3-111 строком на 9 місяців (а.с. 20-22).

Наказом ДПТНЗ Дніпровський центр професійно-технічної освіти від 11 січня 2020 року № 6 надано місце для проживання ОСОБА_2 та членам її родини ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в учнівському гуртожитку Центру, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , та надано житлову кімнату № НОМЕР_2 , котра знаходиться на ІІ-му поверсі гуртожитку та має житлову площу 24,75 кв.м. (а.с.117).

Позивачі неодноразово попереджались про виселення (а.с.135-136).

Наказом ДПТНЗ Дніпровський центр професійно-технічної освіти від 15 липня 2021 року № 227, у зв`язку із систематичним невиконанням обов`язків наймача, зокрема в частині оплати послуг з тимчасового проживання, закінченням терміну дії договору про надання послуг з тимчасового проживання (договір № 3-ІІІ від 11 січня 2020 року закінчився 11 вересня 2020 року), а також враховуючи те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не мають медичних довідок, мають заборгованість за спожиті послуги в розмірі 26 500,77 грн., припинено самовільне перебування в приміщенні гуртожитку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.95).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з умов, укладених між сторонами договорів, для позивачів будь-яких інших прав на приміщення, крім права користуватися приміщенням, наданим для тимчасового проживання, протягом визначених цими договорами періодами, не виникло, а тому відсутні підстави для усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Відповідно до вимог статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 ЖК Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до пункту 1 розділу 2 Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена у додатку до Положення, виданого відповідно до статті 129 ЖК Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.

Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення.

Таким чином, житлове законодавство України пов`язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках виключно з отриманням ордеру.

Установивши, що власником гуртожитку або уповноваженою ним особою не приймалось спільне з профкомом рішення про надання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 жилої площі в гуртожитку та не видавався спеціальний ордер на проживання у гуртожитку у порядку, передбаченому чинним законодавством, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що позивачі набули право користування житловою площею у гуртожитку інакше як на підставі договору про тимчасове перебування у гуртожитку.

При цьому, строк договору на проживання в гуртожитку 11 вересня 2020 року закінчився, тому на його підставі також не можна визнати за позивачами право користування гуртожитком.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що виходячи з умов, укладених між сторонами договорів, для позивачів будь-яких інших прав на приміщення, крім права користуватися приміщенням, наданим для тимчасового проживання, протягом визначених цими договорами періодами, не виникло.

Враховуючи, що у позивачів не виникло право користування приміщенням і в силу положень ЖК УРСР, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для усунення перешкод для позивачів в користуванні кімнатою АДРЕСА_3 , шляхом вселення, з огляду на відсутність правомірності вимог та без доведення будь-яких порушень їхніх прав.

Доводи ОСОБА_1 про те, що у позивачів виникло право постійного користування спірним приміщенням, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відсутність вимог відповідача про виселення позивачів після закінчення строку договору на проживання в гуртожитку не свідчать про виникнення у них, у передбаченому законом порядку, права постійного користування гуртожитком.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачі тривалий час користувалися житловою кімнатою, що є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним позивачам в розумінні статті 8 Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не впливають на законність висновків суду першої інстанції, оскільки такі обставини не змінюють загального порядку щодо підстав і порядку вселення та користування комунальним житловим фондом.

Фактично доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, наведеним у позовній заяві, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновком суду.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, повно і правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 березня 2023 року.

Судді: