ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2222/23 Справа № 226/431/22 Суддя у 1-й інстанції - Салькова В.С. Суддя у 2-й інстанції - Хейло Я. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 226/431/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хейло Я.В.,

суддів Мірути О.А., Тимченко О.О.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 03 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, яке постановлено суддею Сальковою В.С. у місті Мирнограді Донецької області та повне судове рішення складено 04 листопада 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 27.10.2018 року близько 10-50 у м. Покровську Донецької області по вул. Захисників України відбулася ДТП.

Водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ЗАЗ-Daewoo Lanos TF69Y», д/н НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з автомобілем «Renault Trafic», д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

Внаслідок ДТП пасажир автомобіля «ЗАЗ-Daewoo Lanos TF69Y», д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці події.

Вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07.10.2019 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Позивач ОСОБА_1 - мати загиблої ОСОБА_4 , внаслідок ДТП зазнала шкоди, вважає, що у неї виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант».

05.06.2020 року представник позивача звернувся до відповідача з приводу відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника в сумі 134 028,00 грн, страховику були надані документи на підтвердження перебування ОСОБА_1 на утриманні доньки.

Сума витрат обрахована відповідно до п.27.2 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати у 2018 році.

Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 134 028,00 грн. страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника та 27 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи відмовлено.

Судові витрати у справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 27 000,00 грн покладено на позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Вважає, що обґрунтування рішення суду першої інстанції є помилковим та незаконним.

Посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 742/637/19-ц та від 06 травня 2020 року у цивільній справі № 742/554/19-ц.

Зазначає, що позовні вимоги обґрунтовуються не тільки тим, що позивач перебувала на утриманні у загиблої доньки чи отримувала матеріальну допомогу від неї, а й на праві на одержання від неї утримання.

Посилається на рішення районних судів та апеляційних судів у аналогічних справах.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга не містить жодних спростувань висновків суду першої інстанції, позивачем не надано жодних доказів на ствердження своєю позиції та головне, не надано допустимих доказів перебування на утриманні. Просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю ОСОБА_4 (а.с.23,25).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Покровську Донецької області (а.с.22).

Причиною смерті ОСОБА_4 стало отримання тілесних ушкоджень у дорожньо-транспортній події, яка сталася 27.10.2018 у м. Покровську.

Вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07.10.2019 винуватим у настанні вказаної ДТП визнаний ОСОБА_2 , який був засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням. Також цим вироком задоволений цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 , з ОСОБА_2 на її користь стягнуто 688497,11 грн матеріальної та 1000000,00 грн у відшкодування моральної шкоди (а.с.19-21). ДТП сталася під час керування ОСОБА_2 автомобілем «ЗАЗ-Daewoo Lanos TF69Y», д/н НОМЕР_1 .

Станом на день настання ДТП 27.10.2018 цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ЗАЗ-Daewoo Lanos TF69Y», д/н НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» згідно з полісом №АМ5307691, ліміт відповідальності за яким на одного потерпілого становив 200000,00 грн (а.с.30,63).

Позивач ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . В акті про засвідчення факту перебування на утриманні вказано, що ОСОБА_1 потребувала утримання, оскільки є непрацездатним пенсіонером, та перебувала на утриманні своєї доньки ОСОБА_4 , що підтверджене сусідами (а.с.27).

На момент смерті ОСОБА_4 позивач мешкала у квартирі одна (а.с.64).

Розмір пенсії ОСОБА_1 за відомостями ГУ ПФУ в Донецькій області у жовтні-грудні 2017 року становив 1740,27 грн, у січні-жовтні 2018 року - 1777,47 грн, позивач отримує пенсію за віком (а.с.104).

ОСОБА_4 за життя працювала телефоністом місцевого телефонного зв`язку 10 воєнізованого гірничорятувального загону м. Мирнограда і її заробітна плата за період з жовтня 2017 року по жовтень 2018 року включно склала 43560,69 грн після вирахування податків і зборів (а.с.105).

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ЗАЗ-Daewoo Lanos TF69Y», д/н НОМЕР_1 , на момент настання ДТП була застрахована у ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант».

Позивач ОСОБА_1 є пенсіонером за віком.

Позиція апеляційного суду

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 03 листопада 2022 року - залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 03 листопада 2022 року - залишити без змін.

Мотиви з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову складає 134 028,00 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності належними і допустимими доказами факту перебування позивача на утриманні загиблої доньки. Зокрема, відсутні вимоги позивача про встановлення факту її перебування на утриманні у загиблої доньки в цьому позові, а також рішення суду про встановлення такого факту, яке б набрало законної сили до пред`явлення цього позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 13ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою устатті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Згідно із статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Положення цієї статті кореспондується з частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування», за змістом якої договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про страхування» страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За вимогами статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. У Сімейному Кодексі України, а саме частиною 1 статті 202, передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).

З огляду на зазначене вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:

1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення);

2) непрацездатність матері, батька;

3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не довела належними та допустимими доказами, що вона перебувала на утриманні ОСОБА_4 , також, в матеріалах справи відсутні докази про можливість утримання її донькою, як і докази про те, що позивач потребувала такої допомоги.

Разом з тим, пунктом 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; підпис заявника та дата подання заяви.

Згідно з пунктом 35.2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до заяви додаються: паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння ДТП, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Як зазначала позивач у позові та вбачається з доданих до матеріалів справи письмових доказів, що страховику не було подано документи, які підтверджують перебування позивача на утриманні потерпілої, її доходи доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсій, наданих ОСОБА_1 , як утриманцю внаслідок втрати годувальника.

На виконання ухвали суду першої інстанції було надано довідку про доходи загиблої та довідку про те, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та отримує пенсію за віком.

Наданий позивачем Акт без дати про засвідчення факту перебування позивача на утриманні загиблої доньки, підписаний сусідами,як вірно зазначив у рішенні суд, не підтверджує факт перебування позивача на утриманні своєї доньки на момент її загибелі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61-7550св19).

Отже, матеріали справи не містять доказів надання страховику всіх визначених пункті 35.2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» документів, які є передумовою для прийняття відповідачем рішення щодо виплати страхового відшкодування.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не подала належних та допустимих доказів, що вона мала право на страхове відшкодування в порядку статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Безпідставним є посилання у апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц, оскільки в зазначених справах та у справі, що є предметом апеляційного перегляду, фактичні обставини справи, суб`єктний склад сторін є відмінним, у зв`язку з чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним.

Посилання в апеляційній скарзі на судову практику районних та апеляційних судів в аналогічних справах, колегія суддів не бере до уваги, оскільки частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Вказані доводи апеляційній скарзі є аналогічними аргументам, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та їх спростував, та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з яким у повній мірі погоджується апеляційний суд.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи висновки апеляційного суду за результатами розгляду справи, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 03 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді