РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року

м. Рівне

Справа № 235/1197/22

Провадження № 22-ц/4815/324/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.

секретар судового засідання Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Донецький національний медичний університет

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Донецького національного медичного університету на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року у складі судді Левчука О. В., ухвалене в м. Рівне, повний текст рішення складено 12 грудня 2022 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Донецького національного медичного університету про поновлення на роботі. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 01.06.2020 наказом Донецького національного медичного університету від 29.05.2020 № 06/01/1-ок, його було прийнято на посаду асистента кафедри реабілітації та спортивної медицини до обрання за конкурсом (запис № 32 трудової книжки). 16.11.2020 він був переведений на посаду асистента кафедри хірургії, ендоскопії, отоларингології, реконструктивно-відновлювальної хірургії та променевої діагностики до обрання за конкурсом (запис № 33 трудової книжки). 15.06.2021, у зв`язку з обранням за конкурсом, відповідачем з ним був укладений контракт № 06/15/4 від 15.06.2021 за посадою асистента кафедри хірургії, ендоскопії, отоларингології, реконструктивно-відновлювальної хірургії та променевої діагностики строком на 5 років (з 15.06.2021 по 14.06.2026) (наказ від 15.06.2021 №06/15/4-п; запис № 34 трудової книжки). 20.01.2022 ним було отримане повідомлення від відповідача, у якому значилося, що в результаті планової перевірки кафедр, був з`ясований його фах лікаря-спеціаліста «Ультразвукова діагностика», лікаря-спеціаліста «Акушерства та гінекології», з висновком про невідповідність професійно-кваліфікаційним вимогам асистента кафедри хірургічних дисциплін №1. У Повідомленні також пропонувалося переведення на 0,5 ставки «асистент» кафедри акушерства та гінекології та 1,0 ставки «асистент» кафедри радіології. Дата, до якої потрібно було визначитися у повідомленні була відсутня. Вказував, що висновки та пропозиції повідомлення були незрозумілі, оскільки контракт укладений з ним про роботу на кафедрі з іншою назвою. Після новорічних свят і вихідних, з 04.01.2022 по 21.01.2022 він виконував свої обов`язки асистента кафедри хірургії, ендоскопії, отоларингології, реконструктивно-відновлювальної хірургії та променевої діагностики. 24.01.2022 (у понеділок) його повідомили, щоб він прибув до канцелярії університету для ознайомлення з наказом, з яким саме не було вказано. Після прибуття, завідуюча канцелярією ОСОБА_2 ознайомила його з Наказом 32 про звільнення з посади асистента кафедри хірургічних дисциплін №1, у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді згідно п.2 ст. 40 КЗпП України (запис № 36 трудової книжки), відповідно до якого його звільнили ще у п`ятницю 21.01.2022 року без будь-якого попередження. При чому, про його рішення відносно запропонованих у повідомленні від 20.01.2022 переведень на інші посади навіть не поцікавились. 27.01.2022 йому видали трудову книжку, з якої він також дізнався, що 03.09.2021 згідно наказу відповідача № 343 від 03.09.2021 кафедру хірургії, ендоскопії, отоларингології, реконструктивно-відновлювальної хірургії та променевої діагностики перейменовано на кафедру хірургічних дисциплін №1 (запис № 35 трудової книжки). Стверджував, що наказ №32 про його звільнення є незаконним з огляду на те, що статутом Донецького національного медичного університету науково-педагогічним працівникам університету, до яких відносилася його посада асистента мають створюватися належні умови для праці, підвищення кваліфікації, організації побуту, відпочинку та медичного обслуговування, у тому числі викладачам з інвалідністю (пункти 6 та 9 Статуту). Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААБ № 054034 від 02.08.2018 йому безстроково встановлена третя група інвалідності, про що відомо і Відповідачу. Будь-яких погоджених з ним змін до контракту з моменту його укладання не вносилося. Про перейменування кафедри хірургії, ендоскопії, отоларингології, реконструктивно-відновлювальної хірургії та променевої діагностики на кафедру хірургічних дисциплін №1 він дізнався лише з отриманням повідомлення 20.01.2022 року. Також вказував, що є членом Профспілки працівників охорони здоров`я України, а тому його звільнення за пунктом 2 частини 1 статті 40 КЗпП України вимагало отримання попередньої згоди на його звільнення у виборному органі (профспілковому комітеті) Первинної профспілкової організації працівників Донецького національного медичного університету. У порушення вказаної норми КЗпП та пункту 5.5 Колективного договору між трудовим колективом та адміністрацією Донецького національного медичного університету такої попередньої згоди на його звільнення з роботи відповідачем навмисно не було взято. Звертав увагу на п. 2 частини 1 статті 40 КЗпП України, якою передбачена підстава звільнення працівника за ініціативою роботодавця: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. У Наказі 32 відповідачем зазначена підстава звільнення: «невідповідність працівника займаній посаді», пов`язана із відсутністю спеціалізації «Хірургія», «Радіологія» та «Онкологія», Тоді як трудове законодавство поряд з дотриманням інших вимог, дозволяє застосовувати для звільнення працівника пункт 2 частини 1 статті 40 лише у разі, якщо невідповідність працівника займаній посаді виявлена внаслідок «недостатньої кваліфікації або стану здоров`я». Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ в.о. ректора Донецького національного медичного університету від 21.01.2022 №32 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 Донецького національного медичного університету»; поновити його на роботі з 22.01.2022 на посаді асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 Донецького національного медичного університету та стягнути з Донецького національного медичного університету на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 00,00 грн..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року вказаний позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. ректора Донецького національного медичного університету від 21.01.2022 №32 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 Донецького національного медичного університету». Поновлено ОСОБА_1 на роботі з 22.01.2022 на посаді асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 Донецького національного медичного університету. Стягнути з Донецького національного медичного університету на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 22.01.2022 по 07.12.2022 в розмірі 196 957, 80 грн.. Стягнуто з Донецького національного медичного університету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000, 00 грн..

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 Донецького національного медичного університету та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями п. 2 ст. 40 КЗпП України, яка передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, та обґрунтоване тим, що зазначена у оскаржуваному наказі про звільнення з роботи ОСОБА_1 підстава «Виявлення невідповідності займаній посаді» допускається до застосування при звільненні працівника лише у разі, якщо невідповідність працівника займаній посаді виявлена внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, що, в даному випадку відсутнє. Судом враховано, що фактів неналежного виконання трудових обов`язків позивачем внаслідок недостатньої кваліфікації не встановлено і відповідних доказів судом не здобуто. Окрім того, на момент прийняття позивача на посаду відповідачу було відомо про його кваліфікацію, у зв`язку з чим останній був прийнятий на роботу та в подальшому з ним був укладений контракт строком на 5 років (до 14.06.2026 року). Суд також взяв до уваги, що займана посада є основною роботою позивача, іншої роботи на умовах сумісництва чи суміщення він не виконував, а відтак звільнення з цієї посади є позбавленням позивача можливості заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Донецький національний медичний університет оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи та заперечує пояснення позивача про те, що в приймальній комісії продовжувалася до 14.09.2021 року, а з 15.09.2021 року по 09.11.2021 він був у щорічній відпустці, через що йому не було відомо про перейменування кафедри, де він обіймав посаду, адже канцелярія університету і кабінет приймальної комісії розташовані в одному корпусі. Вважає, що суд безпідставно дійшов висновку про недопустимість та неналежність як доказу відмови позивача від переведення на іншу роботу доповідних записок, складених завідувачкою канцелярії університету ОСОБА_3 . Зауважує, що університету не було надано можливості ознайомитися із відмовою Первинної профспілкової організації працівників Донецького національного медичного університету від звільнення позивача, про що свідчать копії сторінок журналу вхідної документації університету, а також неможливість ознайомитися в судовому засіданні з огляду на масштабну тривогу та подальший блекаут. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 просить суд закрити апеляційне провадження, вважаючи, що апеляційна скарга на бланку Донецького національного медичного університету має своїм підписантом проректору з НРП, професорку Ольгу Чернишову, яка, проте, не наділена правом представляти юридичну особу відповідача у цій справі.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебувають у трудових правовідносинах.

Наказом Донецького національного медичного університету від 29.05.2020 № 06/01/1-ок ОСОБА_1 01.06.2020 року прийнято на посаду асистента кафедри реабілітації та спортивної медицини до обрання за конкурсом (запис № 32 трудової книжки).

16.11.2020 року позивача переведено на посаду асистента кафедри хірургії, ендоскопії, отоларингології, реконструктивно-відновлювальної хірургії та променевої діагностики до обрання за конкурсом (запис № 33 трудової книжки).

15.06.2021 року у зв`язку з обранням за конкурсом між Донецьким національним медичним університетом та ОСОБА_1 був укладений контракт № 06/15/4 від 15.06.2021 року за посадою асистента кафедри хірургії, ендоскопії, отоларингології, реконструктивно-відновлювальної хірургії та променевої діагностики строком на 5 років з 15.06.2021 року по 14.06.2026 року (наказ ДНМУ від 15.06.2021 №06/15/4-п; запис № 34 трудової книжки).

Наказом Донецького національного медичного університету № 343 від 03.09.2021 року кафедру хірургії, ендоскопії, отоларингології, реконструктивно-відновлювальної хірургії та променевої діагностики перейменовано на кафедру хірургічних дисциплін №1.

20.01.2022 року позивачем було отримане повідомлення від відповідача, у якому вказувалося, що в результаті планової перевірки кафедр Донецького національного медичного університету був з`ясований його фах лікаря-спеціаліста «Ультразвукова діагностика», лікаря-спеціаліста «Акушерства та гінекології» з висновком про невідповідність професійно-кваліфікаційним вимогам асистента кафедри хірургічних дисциплін №1. У Повідомленні також пропонувалося переведення на 0,5 ставки «асистент» кафедри акушерства та гінекології та 1,0 ставки «асистент» кафедри радіології. Дата, до якої позивачу пропонувалося визначитися позивачу щодо переведення у повідомленні відсутня.

Наказом № 32 від 21.01.2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді згідно п.2 ст. 40 КЗпП України.

Підставою звільнення вказано виявлення невідповідності займаній посаді (відповідності спеціалізації «Хірургія», «Радіологія» та «Онкологія») у позивача відповідно до займаної посади асистента кафедри хірургічних дисциплін №1, а також відмовою на переведення до інших кафедр, відповідних до його фахової спеціальності.

24.01.2022 року позивача ознайомлено із цим наказом про звільнення.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що п. 2 частини 1 статті 40 КЗпП України, якою передбачена підстава звільнення працівника за ініціативою роботодавця виявлена невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, неправомірно застосована у випадку його звільнення, оскільки його звільнення відповідач пов`язав із відсутністю спеціалізації «Хірургія», «Радіологія» та «Онкологія», тоді як трудове законодавство поряд з дотриманням інших вимог, дозволяє застосовувати для звільнення працівника пункт 2 частини 1 статті 40 лише у разі, якщо невідповідність працівника займаній посаді виявлена внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я.

Згідно Статуту Донецького національного медичного університет, науково-педагогічним працівникам Університету мають створюватися належні умови для праці, підвищення кваліфікації, організації побуту, відпочинку та медичного обслуговування, у тому числі викладачам з інвалідністю (пункти 6 та 9 Статуту).

Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААБ № 054034 від 02.08.2018 позивачу безстроково встановлена третя група інвалідності.

Відповідно до пункту 3.1 контракту, відповідач зобов`язаний утворити умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені трудовим законодавством, договором Університету та самим контрактом. Зміни та доповнення до контракту вносяться тільки за угодою сторін, складеною у письмовій формі, як додаток до контракту (пункт 6.1. Контракту).

Судом встановлено, що будь-яких погоджених з позивачем змін до контракту з моменту його укладання не вносилося.

Про перейменування кафедри хірургії, ендоскопії, отоларингології, реконструктивно-відновлювальної хірургії та променевої діагностики на кафедру хірургічних дисциплін №1 ОСОБА_1 дізнався лише з отриманням повідомлення 20.01.2022 року.

Доказів протилежного суду не подано.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленихЦПК України(ч.1ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2ст. 89 ЦПК України).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

При розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Трудове законодавство, поряд з дотриманням інших вимог, дозволяє застосовувати для звільнення працівника п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України лише у разі, якщо невідповідність працівника займаній посаді виявлена внаслідок «недостатньої кваліфікації або стану здоров`я».

Якщо роботодавець, на момент призначення особи знав про кваліфікаційні вимоги, що є обов`язковими для виконання цієї роботи і те, що особа займаній посаді не відповідає через відсутність спеціальної освіти, однак свідомо її призначив, то сам по собі факт відсутності документа про освіту не може бути у подальшому підставою для звільнення працівника за цим пунктом. Виявленою невідповідністю у такому разі може бути неякісне виконання робіт, неналежне виконання трудових обов`язків через недостатню кваліфікацію.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 2 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 654/941/17.

Як вбачається із оскаржуваного наказу про звільнення, відповідачем зазначена наступна підстава звільнення позивача: «Виявлення невідповідності займаній посаді (відповідності спеціалізації «Хірургія», «Радіологія» та «Онкологія») у ОСОБА_1 відповідно до займаної посади асистента кафедри хірургічних дисциплін №1, а також відмова на переведення до інших кафедр, відповідних до його фахової спеціальності.».

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження фактів неналежного виконання трудових обов`язків ОСОБА_4 внаслідок недостатньої кваліфікації, і судом таких обставин також не встановлено. Натомість, на момент прийняття позивача на посаду, відповідачу було відомо про його кваліфікацію, у зв`язку з чим останній був прийнятий на роботу та в подальшому з ним був укладений контракт строком на 5 років до 14.06.2026 року.

Так само відсутні належні, достатні, достовірні докази на підтвердження того, що відповідачем було вжито усіх заходів для забезпечення позивачу можливості переведення на іншу роботу, зважаючи на те, що займана ним посада є його основним місцем роботи і будь-якої іншої роботи на умовах сумісництва чи суміщення він не виконував.

Як вбачається із повідомлення Донецького національного медичного університету на адресу позивача ОСОБА_1 , з яким він ознайомився 20.01.2022 року (т.І, а.с. 15), йому

пропонувалося переведення на 0,5 ставки «асистент» кафедри акушерства та гінекології та 1,0 ставки «асистент» кафедри радіології, однак дата, до якої позивачу пропонувалося визначитися щодо переведення, а також вказівка на спосіб, у який це необхідно зробити, у повідомленні відсутні. Покликання сторони відповідача на доповідні записки №39 від 20.01.2022 року та №40 від 21.01.2022 року, в яких вказано, що від позивача листів у паперовому та електронному вигляді не надходило, не можуть слугувати належними та допустимими доказами відмови позивача від переведення на іншу роботу, адже чіткої однозначної та сформульованої позиції від нього не було.

За встановлених обставин справи, їх оцінки у сукупності та взаємозв`язку із нормами, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача з посади асистента кафедри хірургічних дисциплін №1 Донецького національного медичного університету за п.2 ст.40 КЗпП України.

Згідно ч. 1, 2 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно,відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори (постанова Верховного Суду від 18 липня 2018 року в справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794св18)).

Згідно довідки Донецького національного медичного університету про заробітну плату ОСОБА_1 від 16.05.2022 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 864, 85 грн. Кількість днів вимушеного прогулу за період з 22 січня 2022 року по день ухвалення судом рішення складає 228 робочих дні. Отже середній заробіток за час вимушеного прогулу прогулу за період з 22 січня 2022 року по день ухвалення рішення судом першої інстанції становить 196 957, 80 грн (864, 85 грн*228).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Виходячи із характеру, тривалості, обсягу та глибини страждань, яких зазнав позивач, включаючи суттєвість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення його права, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, необхідність звернення до суду за захистом порушеного права, визначений місцевим судом розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000, 00 грн, відповідає принципам законності, справедливості, є обґрунтованим.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Донецького національного медичного університету залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 березня 2023 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.